ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2020 року                                        м.Дніпро                    Справа №  908/2651/19
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач),
судді:  Кощеєв І.М., Подобєд І.М.
секретар судового засідання: Охота В.В.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства “Укргазвидобування” на  рішення господарського суду Запорізької області від 11.12.2019, повне рішення оформлено і підписано - 19.12.2019, суддя Левкут В.В., у справі №908/2651/19
за позовом акціонерного товариства “Укргазвидобування” 
до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю “МІК” 
про стягнення 9 047 947,41 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду.
Акціонерним товариством “Укргазвидобування” заявлено до господарського суду Запорізької області позов про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю “МІК” 9047947,41 грн., які складаються з 4 094 506,12 грн. пені та 4 953 441,29 грн. штрафу, нарахованих за несвоєчасну поставку товару за договором №УГВ11748/30-18 від 12.12.2018.
В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що на виконання укладеного сторонами договору поставки № УГВ11748/30-18 від 12.12.2018 відповідачем поставлено товар на загальну суму 95 039 472,00 грн., але із порушенням встановленого договором строку. За несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань щодо термінів поставки позивач у відповідності до п. 7.9 договору просив стягнути з відповідача 4094506,12 грн. пені та 4953441,29 грн. штрафу.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.12.2019 у справі позов задоволено частково.
Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю “МІК” (69006,                   м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 69-А, ідентифікаційний код 30105738) на користь акціонерного товариства “Укргазвидобування” (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 26/28, ідентифікаційний код 30019775) 81890,12 грн. (вісімдесят одну тисячу вісімсот дев`яносто грн. 12 коп.) пені, 99068,83 грн. (дев`яносто дев`ять тисяч шістдесят вісім грн. 83 коп.) штрафу, 135719,21 грн. (сто тридцять п`ять тисяч сімсот дев`ятнадцять грн. 21 коп.) судового збору.
В іншій частині позову відмовлено. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що прийнявши до уваги наведені відповідачем доводи та контраргументи зазначені позивачем, враховуючи інтереси сторін і їх баланс та те, що товар за умовами договору поставлений в повному обсязі з незначним простроченням, беручи до уваги важливість збереження господарської діяльності відповідача, направленої на постачання товарів, в тому числі, для державних потреб, а також той факт, що прострочення відповідача не потягнуло за собою будь-яких негативних наслідків ані для позивача, ані для третіх осіб, та не створило ніякої небезпеки, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені та штрафу на 98%, що становить 81890,12 грн. пені та 99068,83 грн. штрафу. При цьому, суд зазначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи та вимоги апеляційної скарги.
Не погодившись із зазначеним рішенням господарського суду, позивач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог в сумі 8866988,46 грн. скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» 4 012 616 грн. пені та 4 854 372,46 грн. штрафу, в іншій частині рішення залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вважає, що рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, судом не виконано завдання господарського судочинства, порушено принцип рівності сторін.
На думку скаржника, зменшуючи розмір узгоджених сторонами в п.7.9 Договору штрафних санкцій на 98%, суд взяв до уваги важливість збереження господарської діяльності відповідача, повністю нехтуючи стратегічно важливою діяльністю позивача, який є національним товаровиробником газу як для населення, так і для державних потреб, промисловості, тощо.
За твердженням скаржника, місцевим господарським судом порушено:
- основні засади судочинства - рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, принцип верховенства права (ст.ст.8. 129 Конституції України);
- загальні принципи господарювання в Україні, якими є: забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання; свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв`язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави; захист національного товаровиробника; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини (ст.6 Господарського кодексу України).
Як зазначено скаржником, наявність обставин для зменшення штрафних санкцій повинна бути доведена належними та допустимими доказами саме відповідачем.
Проте, всупереч викладеного вище, відповідачем не було доведено суду таких обставин як, винятковість випадку, з урахуванням інтересів обох сторін, не наведено вжитих відповідачем заходів для належного виконання зобов`язання та не доведено неспівмірності розміру штрафних санкцій вартості порушеного зобов`язання.
Законодавець не покладає на позивача, що заявив до стягнення неустойку, обов`язку доведення спричинення збитків, адже тягар доведення цих обставин покладено на відповідача.
Скаржник вважає, що у даній справі розмір штрафних санкцій - 9 047 947, 41 грн. не є значно чи надмірно великим, виходячи із вартості порушеного зобов`язання - 95 039 472,00 грн. (тобто розмір санкцій менше 10% вартості порушеного зобов`язання) і відповідачем не надано доказів винятковості випадку для зменшення розміру штрафних санкцій. А отже, місцевий господарський суд дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій на 98%. Тому апелянт вважає таке зменшення втручанням суду у господарські правовідносини учасників спору, нівелюванням судом свободи договору та позбавленням права на неустойку, узгоджену Договором. Вказані санкції визначено у Договорі сторонами на власний розсуд та при їх визначенні вони керувалися тими наслідками, які матимуть місце в зв`язку з простроченням постачання товару, тому в силу ст.ст.6, 174, 179, 216-218, 231 ГК України, ст.ст. 550, 624, 627, 629 ЦК України суд не наділений повноваженнями щодо зменшення розмірів штрафу та пені, який сторони обопільно узгодили в Договорі, враховуючи відсутність виняткового випадку та презумпцію правомірності правочину (ст.204 ЦК України).
За таких обставин, рішення Господарського суду Запорізької області від 11.12.2019 р. у справі № 908/2651/19 щодо відмови у задоволенні позовних вимог в сумі 8 866 988,46 грн. не відповідає вимогам ст.236 ГПК України, прийняте з порушенням загальних засад господарського судочинства, норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що в силу вимог ч.4 ст.277 ГПК України є підставою для скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач  просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Заперечує проти доводів апелянта відповідач зазначає наступне:
- відповідач порушив зобов`язання з поставки товару не через власну протиправну поведінку або бездіяльність, а незалежну від нього істотну зміну обставин. Ці обставини слід віднести саме визначення «випадку» («казусу»), за наслідки якого ніхто не відповідає, і ці обставини не є форс-мажором, а є самостійною окремою підставою для звільнення особи від відповідальності за правилами ст.617 ЦК України. Водночас, позивач не погоджується зі зміною умов договору, хоча на те є належна правова підстава, у зв`язку із чим відповідач без наявності вини у порушенні зобов`язання вимушений доводити в подібних судових спорах відсутність підстав для стягнення штрафних санкцій;
- висновок Київської торгово-промислової палати №1703-4/141 від 22.03.2019р. про істотну зміну обставин є належним доказом настання фактів істотної зміни обставин у спірній ситуації і цей висновок як доказ судам слід оцінювати поряд з іншими доказами у справі.
Винятковість даної ситуації відповідач доводить наступними обставинами:
- ступінь виконання зобов`язання: відповідач до звернення позивача до суду у повному обсязі виконав зобов`язання з поставки товару за договором №УГВ 11748/30-18 від 12.12.2018р. Тобто, наразі зобов`язання є виконаним на 100%;
-причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання: відповідач порушив зобов`язання з поставки товару не через власну протиправну поведінку або бездіяльність, а незалежну від нього істотну зміну обставин, які істотно вплинули на можливість виконання його зобов`язань з поставки товару за договором, а саме затримка відвантаження виробником товару Jiangsu Daco Petroleum Equipment Co., Ltd на 92 дні через виявлення браку при проведенні контрольних випробувань готової продукції. Істотна зміна обставин встановлена висновком Київської ТПП №1703-4/141 від 22.03.2019р.;
-незначність прострочення виконання або невиконання зобов`язання: товар поставлявся частинами, більша частина товару (119 комплектів) була поставлена партіями з простроченням на 16, 26, 43, 56 днів, і тільки залишок товару (всього 15 комплектів) був допоставлений двома партіями із запізненням на 76 і 86 днів відповідно. В цілому ж зобов`язання з поставки товару є виконаним на 100%. У зв`язку з цим, вважаємо прострочення виконання зобов`язання незначним;
-наслідки порушення зобов`язання невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам: позивач не наводить ніякої інформації про збитки, які йому нібито заподіяні несвоєчасною поставкою товару за договором №УГВ11748/30-18 від 12.12.2018р., у зв`язку з чим вважаємо розмір заявлених до стягнення пені і штрафу не співмірними зі збитками, наявність яких позивачем навіть не доведена;
-поведінка винної сторони: зобов`язання з поставки товару є виконаним на 100%, та крім того, відповідач вже поніс міру відповідальності у значній вартості, а саме оплатив вартість банківської гарантії в розмірі 5399970,00грн., яка була забезпеченням виконання зобов`язань по договору №УГВ11748/30-18 від 12.12.2018р. 
- відповідач вважає, що у сукупності його поведінка свідчить про добросовісне відношення до спірної ситуації і про фактичні дії, покладені задля покриття збитків позивача, які, між іншим, не доведені. Таким чином, були наявними усі складові обставини, які дають суду підстави вважати виниклу ситуацію винятковою і задовольнити клопотання про зменшення пені та штрафу.
Так, у сукупності обставини спору зводяться до того, що позивач, не зазнавши ніяких реальних збитків від прострочення поставки, вже отримав в якості компенсації від відповідача значну суму банківської гарантії 5399970,00грн., та наразі, попри відсутність вини відповідача у прострочені, намагається отримати за рахунок відповідача ще прибуток на суму майже 9млн грн у вигляді стягнення штрафних санкцій. Відповідно, з урахуванням фактичних обставин справи суд першої інстанції об`єктивно і законно дійшов до висновків про задоволення клопотання відповідача про зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.20 апеляційну скаргу залишено без руху.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою акціонерного товариства “Укргазвидобування” на  рішення господарського суду Запорізької області від 11.12.2019 у справі №908/2651/19.
У судовому засіданні 30.06.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови по справі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Між товариством з обмеженою відповідальністю “МІК” (відповідач у справі, постачальник) та акціонерним товариством “Укргазвидобування” (позивач у справі, покупець) 12.12.2018 укладений договір поставки № УГВ11748/30-18, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві головки колонні (далі – товар), зазначені в специфікації/-ях, що додається/-ються до договору і є його невід`ємною/-ими частиною/-ами, а покупець – прийняти і оплатити такий товар.
Згідно з п. 1.2. договору найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна ціна договору вказується у специфікації/-ях (далі – Специфікація/-ії ), яка є додатком № 1 до договору та є її невід`ємною частиною. Строк поставки товару визначається Графіком поставки товару, який є додатком № 3 до договору та є його невід`ємною частиною.
Відповідно до п. 1.3. договору постачальник гарантує, що товар, який є предметом договору належить йому на праві власності або іншому речовому праві, що надає йому право розпоряджатися товаром, є новим і не був у використанні, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України.
Відповідно до п.п. 5.1., 5.2. договору строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується у специфікації/-ях та Графіку поставки до цього договору.
Датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (при наявності двох дат, датою підписання акту приймання-передачі товару або видаткової накладної вважається дата підписання покупцем).
Відповідно до п.п. 6.1, 6.3 договору покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар, приймати поставлений товар, у разі відсутності зауважень, згідно з актом приймання-передачі товару або видаткової накладної.
Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором, забезпечити поставку товару, якість якого відповідає умовам, установленим розділом ІІ цього договору.
Пунктом 7.9. договору передбачено, що у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у Графіку поставки товару до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.
Згідно із п.п. 8.1. – 8.3. договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лих, епідемія, епізоотія, війна тощо).
Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 7 днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.
Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим уповноваженим на це органом України та/або країни, у якій виникли такі обставини. 
Відповідно до п. 11.8. договору всі доповнення, специфікації і додатки до договору є його невід`ємними частинами, якщо вони викладені в письмовій формі, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками. 
Сторонами підписана специфікація № 1 до договору № УГВ11748/30-18 від 12.12.2018 в редакції додаткової угоди № 1 від 25.03.2019 на загальну суму 95039472,00 грн. Вартість товару по даній специфікації включає в себе витрати на пакування, завантаження, монтажні матеріали для транспортування, транспортні витрати, витрати отримання сертифікату походження товару, митні витрати понесені продавцем при митному оформленні товару, а також усі мита, податки та інші обов`язкові платежі, які оплачуються постачальником при експорті товару. Строк поставки: відповідно до Графіку поставки товару. Умови та строки оплати: оплата по факту поставки протягом 30 календарних днів з дати постачання. Виробник товару: Китай. Рік виготовлення товару – 2018-2019 роки, але не більше 12 місяців на дату поставки товару. 
Відповідно до Графіку поставки товару, підписаного сторонами (додаток № 3 до договору) граничний строк поставки складає 90, 120 та 150 календарних днів з дати підписання договору по відповідних видах та комплектах товару.
Факт  поставок товару сторонами не оспорюється. Будь-яких зауважень або заперечень щодо приймання-передачі товару та його якості сторони одна одній не пред`являли.
Судом встановлено, що на виконання умов договору № УГВ11748/30-18 від 12.12.2018 та специфікації № 1 до нього за видатковими накладними постачальник поставив покупцеві товар на загальну суму 95039472,00 грн., про що свідчать підписи представників на накладних, які наявні в матеріалах справи. 
Факт поставки товару підтверджується наступними видатковими накладними: 
-№ РН-04/24/05 від 24.04.2019 (фактична дата отримання – 25.04.2019) на суму 4019938,56 грн.; 
- № РН-04/24/06 від 24.04.2019 (фактична дата отримання – 25.04.2019) на суму 4019938,56 грн.; 
- № РН-04/24/07 від 25.04.2019 (фактична дата отримання – 25.04.2019) на суму 4019938,56 грн.; 
- № РН-04/24/08 від 24.04.2019 (фактична дата отримання – 25.04.2019) на суму 4019938,56 грн.; 
- № РН-04/24/09 від 24.04.2019 (фактична дата отримання – 25.04.2019) на суму 4327889,28 грн.; 
- № РН-04/24/10 від 24.04.2019 (фактична дата отримання – 25.04.2019) на суму 3368640,00 грн.; 
- № РН-04/24/11 від 24.04.2019 (фактична дата отримання – 25.04.2019) на суму 4752000,00 грн.; 
- № РН-05/23/16 від 23.05.2019 (фактична дата отримання – 28.05.2019) на суму 5808000,00 грн.; 
- № РН-05/23/18 від 23.05.2019 (фактична дата отримання – 28.05.2019) на суму 4625280,00 грн.; 
- № РН-05/23/20 від 23.05.2019 (фактична дата отримання – 28.05.2019) на суму 4061323,20 грн.; 
- № РН-05/23/22 від 23.05.2019 (фактична дата отримання – 28.05.2019) на суму 4625280,00 грн.; 
- № РН-05/22/14 від 22.05.2019 (фактична дата отримання – 28.05.2019) на суму 4061323,20 грн.; 
- № РН-05/22/15 від 22.05.2019 (фактична дата отримання – 28.05.2019) на суму 4019938,56 грн.; 
- № РН-05/22/16 від 22.05.2019 (фактична дата отримання – 28.05.2019) на суму 4625280,00 грн.; 
- № РН-05/22/17 від 22.05.2019 (фактична дата отримання – 28.05.2019) на суму 5808000,00 грн.
- № РН-05/22/18 від 22.05.2019 (фактична дата отримання – 28.05.2019) на суму 4061323,20 грн.; 
- № РН-05/22/19 від 22.05.2019 (фактична дата отримання – 28.05.2019) на суму 4061323,20 грн.; 
- № РН-05/22/20 від 22.05.2019 (фактична дата отримання – 28.05.2019) на суму 4061323,20 грн.; 
- № РН-06/07/17 від 07.06.2019 (фактична дата отримання – 07.06.2019) на суму 5194664,64 грн.; 
- № РН-06/07/18 від 07.06.2019 (фактична дата отримання – 07.06.2019) на суму 3854400,00 грн.; 
- № РН-06/07/19 від 07.06.2019 (фактична дата отримання – 07.06.2019) на суму 3271889,28 грн.; 
- № РН-06/07/20 від 07.06.2019 (фактична дата отримання – 07.06.2019) на суму 2618880,00 грн.; 
- № РН-06/07/21 від 07.06.2019 (фактична дата отримання – 07.06.2019) на суму 1752960,00 грн.
Проте, матеріали справи свідчать, що відповідачем допускалося порушення строків поставки товару на 16, 26, 43, 46, 56, 76, 86 днів за вищепереліченими накладними, які сторонами визначені в пункті 5.1 Договору та Графіку поставки товару, відповідачем дотримані не були. 
Позивачем 08.08.2019 направлялася відповідачу претензія про сплату пені у розмірі 4    094    506,12 грн. та штрафу у розмірі 4    953    441,29 грн. у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором поставки, яка отримана останнім 14.08.2018, однак залишена без відповіді. 
Так, у зв`язку з порушенням відповідачем  строків поставки товару, позивач звернуся до суду з даним позовом. 
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
За своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання    Глави 54 Цивільного кодексу України.
Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України    зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.
Статтею 530 Цивільного кодексу України    визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України    суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідач в свою чергу не заперечує факт прострочення товару.
Колегія суддів звертає увагу, що господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, згідно із положеннями Господарського процесуального кодексу України є предметом регулювання Господарського кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Оскільки відповідачем не виконані належним чином зобов`язання, то це є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до вимог ст. 199 ГК України виконання господарського зобов`язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.
Частиною 1 ст. 216 та частиною 2 ст. 217 ГК України передбачена господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.
Зокрема, у частині 1 статті 230 Господарського кодексу України зазначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Також у пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Враховуючи норми діючого законодавства України та умови договору, з огляду на допущене відповідачем порушення строків поставки товару, місцевий суд дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що позивачем правомірно нараховані відповідачу, відповідно до умов п. 7.9 договору, 4094506,12 грн. пені, що складає 0,1% від вартості непоставленого товару за період прострочення виконання зобов`язання з 12.03.2019 по 07.06.2019 та 4953441,29 грн. штрафу, що складає 7% від вартості непоставленого в строк товару за прострочення поставки понад 30 днів. 
До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення    ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право учасників господарських відносин встановлювати інші ніж передбачено ЦК України види забезпечення виконання зобов`язань визначено частиною 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього    Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, який не суперечить висновкам законодавства.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що договором можуть бути встановлені інші засоби забезпечення виконання зобов`язань окрім передбачених ст. 546 ЦК України. (Такої ж позиції дійшов Верховний суд України в постанові від 08.02.2017 року №3-1217гс16).
Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Втім, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.10.2 договору №УГВ11748/30-18 від 12.12.2018р. забезпечення виконання зобов`язань по Договору здійснюється до укладання Договору у формі надання банківської гарантії виконання зобов`язань по Договору. Банківська гарантія повинна відповідати вимогам, вказаним у Типовій формі банківської гарантії виконання зобов`язань Постачальником за Договором, яка є Додатком № 6 до Договору та її сума повинна бути не менше 5% від загальної вартості Договору.
Забезпеченням виконання зобов`язань по договору №УГВ11748/30-18 від 12.12.2018р. була банківська гарантія №23102/18-ГВ від 27.11.2018р. в розмірі 5399970,00 грн. (а.с.219, т.1).
Ця гарантія забезпечувала виконання зобов`язання за  по договору №УГВ11748/30-18 від 12.12.2018р., а також сплату неустойок (пені, штрафу ), передбачених договором. 
Платіжним дорученням №190436 від 10.04.2019р. HAT "БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ" оплатив на користь AT "Укргазвидобування" по банківській гарантії №23102/18-ГВ від 27.11.2018р. гарантійну суму в розмірі 5399970,00грн. В свою чергу, ТОВ «МІК» добросовісно виконуючи свої зобов`язання, 22.04.2019р. оплатило на користь ПАТ "БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ" вартість банківської гарантії №23102/18-ГВ від 27.11.2018р. в розмірі 5399970,00грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку від 22.04.2019р. 
В процесі розгляду справи господарським судом, відповідачем подано клопотання про зменшення розміру нарахованого до стягнення пені та штрафу на 98 % у зв`язку з неможливість своєчасного виконання зобов`язань за договором поставки товару через незалежні від відповідача обставини.
Відповідно до ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Згідно з ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України    розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, чинне законодавство допускає виплату кредитору такої компенсації його витрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У даному випадку, при вирішенні питання по зменшенню штрафу господарським судом правильно враховані обставини щодо намагання відповідача під час поставки товару діяти добросовісно, маючи на меті виконання зобов`язань у строки, встановлені умовами договору та задоволення потреб позивача, щодо фактичного виконання відповідачем зобов`язань за договором,  а також щодо відсутності у позивача збитків.
При цьому господарським судом цілком вірно враховані наступні обставини:
- зобов`язання по поставці товару за Договором відповідачем виконано в повному обсязі, при цьому, оплата за товар, по якому мало місце прострочення, надійшла вже після поставки товару. Тобто, на момент поставки товару ніякої передоплати за це відповідач не отримував;
- позивачем не доведено наявність збитків або шкоди у зв`язку з порушенням строків поставки відповідачем. Товар поставлявся частинами, та більша частина товару була поставлена партіями з незначним простроченням 16, 26, 43, 46, 56 днів (116 комплектів з 134), і тільки залишок товару (всього 18 комплектів з 134) допоставлений дома партіями із запізненням на 76 і 86 днів відповідно;
- відповідач виконав зобов`язання за договором та поставив товар позивачу, а застосування санкцій не може мати на меті збагачення кредитора, також враховується, що виконання відповідачем зобов`язань за договором було забезпечене банківською гарантією в розмірі 5399970,00 грн., яка оплачена останнім на користь позивача;
- враховано майновий стан ТОВ “МІК”. На підтвердження скрутного фінансового становища відповідачем надано Баланс підприємства на 31.12.2018, згідно з яким підприємство за період 01.01.2018 по 01.01.2019 мало збиток у показниках фінансової звітності.
Так на підтвердження скрутного фінансового становища відповідачем надано Баланс підприємства на 31.12.2018 р., згідно з яким підприємство за період 01.01.2018 р. по 01.01.2019 р. мало збиток у показниках фінансової звітності (рядок 1420 Балансу), де на початок звітного періоду нерозподілений прибуток (непокритий збиток) склав 397 977 тис. грн., а на кінець звітного періоду цей показник склав 397 278 тис. грн. Аналогічні показники містяться у звітності ТОВ “МІК” за період з 01.01.2019 по 30.06.2019. Так, за даними рядку 1420 Балансу на 30.06.2019 на початок звітного періоду нерозподілений прибуток (непокритий збиток) склав 397278 тис.грн., а на кінець звітного періоду цей показник склав 369619 тис.грн. Тобто різниця між цими показниками свідчить про збільшення збитку, який відображено у рядку 2565 Звіту про фінансові результати за 1 півріччя, та складає 359 тис.грн.
Також відповідач надав докази того, що він виконує значний обсяг замовлень для державних потреб та за період з 01.06.2018.р по 31.10.2019р. уклав 103 угоди, а продукція, що постачається відповідачем, спрямована на забезпечення державних потреб і за державні кошти, тому стягнення з відповідача таких значних сум пені і штрафу матиме негативні наслідки для діяльності відповідача, яка в цілому є важливою для виконання своїх зобов`язань перед замовниками державного сектору.
Необхідно зауважити, що визначальним для зменшення розміру пені та штрафу є також те, що розмір нарахованого позивачем штрафу та пені є надмірно великим порівняно із ступенем допущеного відповідачем порушення та його наслідками.
Крім того, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18.
Отже, враховуючи інтереси сторін і їх баланс та те, що товар за умовами договору поставлений в повному обсязі з незначним простроченням, беручи до уваги важливість збереження господарської діяльності відповідача, направленої на постачання товарів, в тому числі, для державних потреб, а також той факт, що прострочення відповідача не потягнуло за собою будь-яких негативних наслідків ані для позивача, ані для третіх осіб, та не створило ніякої небезпеки, місцевий суд дійшов висновку про зменшення розміру пені та штрафу на 98%, що становить 81890,12 грн. пені та 99068,83 грн. штрафу. 
З огляду на викладене зменшення господарським судом розміру пені та штрафу, який підлягає стягненню з відповідача є правомірним і таким, що відповідає фактичним обставинам справи. У цьому зв`язку підстави для скасування рішення господарського суду відсутні.
Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 22.04.2019 у справі №925/1549/17, від 30.05.2019 у справі №916/2268/18, від 08.03. 2020 у справі № 902/417/18,  06.11.2018 у справі 913/89/18.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.03.2020 р. у справі №     902/417/18 ( провадження № 12-79гс19 ) викладено наступну правову позицію: Закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії.  Неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, справедливим, пропорційним є обмеження розміру санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.
Також слід зауважити, що зазначена вище правова позиція знайшла своє відображення і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.10.2019 р. у справі №     904/5830/18. У вказаній постанові, Верховний Суд зазначив, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 06.11.2018 р. у справі № 913/89/18 також зауважив, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Стосовно посилань відповідача на висновок Київської торгово-промислової палати № 1703-4/141 від 22.03.2019, яким встановлено обставини, що істотно вплинули на можливість виконання ТОВ “МІК” зобов`язань з поставки товару за договором № УГВ11748/30-18 від 12.12.2018, а саме затримка відвантаження виробником товару на 92 дні через виявлення браку при проведенні контрольних випробувань готової продукції, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Зазначене кореспондується з положеннями ст. 617 Цивільного кодексу України, згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Відповідно до ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст. ст. 76-79 ГПК України).
Таким чином, враховуючи вищевказані норми чинного законодавства,  висновок Київської торгово-промислової палати № 1703-4/11 від 22.03.2019 не є підтвердженням настання форс-мажорних обставин, які можуть бути обґрунтованою підставою для відтермінування строків виконання зобов`язань відповідачем та/або зменшення штрафних санкцій.
З огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги ступінь виконання зобов`язання Відповідачем, майновий стан сторін, відсутність доказів понесення Позивачем збитків в результаті дій Відповідача та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд першої інстанції  дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для реалізації права щодо зменшення розміру пені.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів    ст. 277 ГПК України    не вбачається.
Судові витрати. 
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282, 288 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства “Укргазвидобування”– залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Запорізької області від 11.12.2019 у справі №908/2651/19 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03.07.2020.

Головуючий суддя                                                                                О.В. Чус

Суддя                                                                                                    І.М. Кощеєв

Суддя                                                                                                    І.М. Подобєд