П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/5545/19	
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення - 28.12.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
23.09.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому, з урахуванням уточнень, просила суд визнати незаконним та скасувати рішення відповідача №481/02-9/1 від 22.08.2019 року та зобов`язати його призначити пенсію за вислугою років на підставі п. «е» ч.1 ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з дати звернення із заявою про призначення пенсії, тобто з 12.08.2019 року.
Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що після її звільнення з посади вихователя дитячого садка вона звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії підставі п. "е" ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак відповідачем протиправно та безпідставно було відмовлено їй у призначенні такої пенсії, оскільки, на її думку, останнім не враховано рішення Конституційного Суду від 04.06.2019р. №2-р/2019.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області №481/02-9/1 від 22.08.2019 року. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років на підставі п. «е» ч.1 ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з дати звернення із заявою про призначення пенсії, тобто з 12.08.2019 року.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ГУ ПФУ в Одеській області 03.02.2020 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було грубо порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2019 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимоги у повному обсязі. 
06.02.2020 року матеріали даної справи, разом із вказаною вище апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.  
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2020 року відрито апеляційне провадження по даній справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
05.03.2020 року на вказану вище апеляційну скаргу пенсійного органу від позивачки до суду 2-ї інстанції надійшов письмовий відзив, в якому остання категорично не визнала апеляційну скаргу та мотивовано просила залишити її без задоволення.  
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом апеляційної інстанції встановлені наступні обставини справи. 
12.08.2019 року позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулась до Ізмаїльського ОУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії «за вислугу років» відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Однак 22.08.2019 року, за результатами розгляду вказаної заяви позивачки Ізмаїльським об`єднаним УПФУ в Одеській області було прийнято рішення №481/02-911 про відмову їй у призначенні пенсії.
Так, вказане рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років мотивоване тим, що відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015р. - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абз.1 цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: 54 роки - які народилися з 01.01.1970 року по 30.06.1970 року. У рішенні вказано, що стаж роботи позивачки станом на 31.12.2015 року складає - 23 роки 07 місяців 11 днів, а тому право на пенсію за вислугу років вона немає. Додатково також було повідомлено, що відповідно до ст.12 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач має право на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності п/вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірного рішення відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Відповідно ст.46 Конституції України, право на пенсійне забезпечення гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. 
Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках. 
Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України, в тому числі принципів рівності та справедливості.
Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній на момент звернення позивача за пенсією по вислузі років), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. 
Як передбачено ст.2 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії. 
Відповідно до вимог ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», окремі категорії працівників інших галузей народного господарства мають право на пенсію за вислугу років.
Право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, згідно пункту е) вказаної статті, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: 
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:
- які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;
- 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:
50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;
50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;
51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;
51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;
52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;
52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;
53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;
53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;
54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;
54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;
55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» ст.54, ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII.
Також, в цьому рішенні КСУ від 04.06.2019р. №2-р/2019 зазначено, що положення ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VIII, визнані «неконституційними», втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, з питання призначення пенсії за вислугу років необхідно застосовувати положення ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом №213 та Законом №911.
Так, згідно з п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у редакції до внесення змін Законом №213 та Законом №911, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Таким чином, особа, яка станом на момент звернення, а саме з 04.06.2019 року, до органу Пенсійного фонду має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.
Як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи і не заперечується сторонами, позивачка станом на 31.12.2015 року мала спеціальний стаж 23 роки 7 місяців 11 днів.
В свою чергу, згідно записів у трудовій книжці позивача (№№ 22,23) ОСОБА_1 з 01.01.2016р. по 13.04.2019р. продовжувала працювала на посаді «вихователя» дошкільного навчального закладу загального розвитку ясла-садок «Світлячок» територіальної громади с. Орлівка, а з 13.04.2019 року була звільнена «за власним бажанням».
Таким чином, додатковий спеціальний стаж роботи позивачки за період з 01.01.2016 року по 13.04.2019 року складає - 3 роки 3 місяці 13 днів.
З урахуванням спеціального стажу до 31.12.2015 року, загальний спеціальний стаж роботи позивачки на момент звернення до відповідача за призначенням пенсії за вислугу років, т.б. станом на 12.08.2019 року, складає 26 років 10 місяців 24 дні, тобто перевищує 25 років.
Отже, з врахуванням вищевикладеного, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивачки усіх належних підстав для призначення їй пенсії відповідно до діючого п. «е» ч.1 ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у зв`язку з чим, позов дійсно підлягає задоволенню. 
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 07.09.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                            І.П. Косцова   

                                                                                          В.О. Скрипченко