Постанова                                      
Іменем України
11 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 727/11533/17
провадження № 61-41516св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О., від 26 червня 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном. 
Позовна заява мотивована тим, що з 26 липня 2007 року він є власником квартири АДРЕСА_1 . Ця квартира була придбана ним на прилюдних торгах 17 липня 2007 року. На момент проведення прилюдних торгів в квартирі були зареєстровані та проживали, а також на даний час продовжують проживати відповідачі у справі. На неодноразові звернення звільнити займану квартиру відповідачі відмовляються, чим своїми діями перешкоджають йому користуватись і розпоряджатись належним їй нерухомим майном.
Посилаючись на вищевикладене, позивач просив усунути перешкоди у користування майном шляхом виселення ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 з квартири  
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні квартирою та вселити його у належне йому майно.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці у складі судді Літвінової О. Г. від 15 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири  АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні житлом ОСОБА_1 , а саме квартирою  АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_1 у квартиру 
АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачу, як власнику квартири, чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом виселення відповідачів із належної йому квартири на підставі статей 
321, 391 ЦК України.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 січня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири  АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою  
АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_1 у квартиру 
АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. Посилався на те, що чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника квартири. Зміна власника квартири є юридичним фактом, що тягне втрату колишнім власником та членом його сім`ї права користування зазначеним жилим приміщенням. Однак, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідачів, не повідомив їх належним чином про дату, час та місце судового засідання, що в силу вимог статті 376 ЦПК України 
є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. 
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та визнати її неналежним відповідачем.
 
Касаційні скарги мотивовані тим, що позивач звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності, оскільки власником квартири він 
став 25 липня 2007 року, а із позовом звернувся лише у листопаді 2017 року, тобто із пропуском строку, встановленого статтею 257 ЦК України. ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи, іншого житла, крім спірної квартири, не має. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі, будь-яких доказів, які підтверджували б проживанні її у квартирі матеріали справи не містять.
 
Відзив на касаційну скаргу 
 
Від ОСОБА_1 надійшли відзиви на касаційні скарги, в яких він посилається на необґрунтованість доводів скарг та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови. При цьому вказує, що у будинку 
АДРЕСА_3 ОСОБА_2 належить не лише квартира АДРЕСА_1 з якої суди його виселили і яка є власністю позивача, 
а також інші квартири АДРЕСА_3, АДРЕСА_6 тому твердження відповідача про його виселення з єдиного житла є неправдивим.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є власником квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею 23,10 кв. м. Ця квартира була придбана ним на прилюдних торгах 17 липня 2007 року, які були проведені у межах виконавчого провадження про стягнення з відповідачів грошових коштів на користь різних стягувачів. 
 
Питання щодо законності дій державного виконавця та процедури проведення прилюдних торгів по реалізації вищевказаної квартири було предметом спору в адміністративній справі № 2а/2470/558/11, за результатами розгляду якої ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в задоволенні позову відмовлено повністю, що підтверджується постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2013 року, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2015 року.
 
01 серпня 2017 року ОСОБА_1 надіслав відповідачам вимогу про виселення з належної йому квартири (а. с. 17-20).
 
Відповідно до довідки ПП «Регіон-Центр» у вказаній квартирі проживає постійно і зареєстрований лише ОСОБА_2 (а. с. 22).
 
ОСОБА_3 проживає та зареєстрована у квартирі  АДРЕСА_6 (а. с. 27, 75).
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачі без належної правової підстави проживають в спірній квартирі, в добровільному порядку відмовляються звільнити квартиру, чим грубо порушують права позивача, як власника, перешкоджають йому користуватися та розпоряджатись належною йому на праві власності квартирою. Суд дійшов висновку про виселення відповідачів із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Касаційні скарги задоволенню не підлягають. 
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
У відповідності до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
 
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов).
 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції установивши, що спірна квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , однак у цій квартирі без законних підстав проживає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не є членами сім`ї власника, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів із належної ОСОБА_1 квартири.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що вона зареєстрована 
у квартирі АДРЕСА_6 , 
а тому суди дійшли помилкового висновку про її проживання у спірній квартирі, є необґрунтованими, оскільки реєстрація місця проживання не свідчить про фактичне проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, 
з огляду на те, що фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).
 
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_2 про те, що позивач звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності, встановленої
статтею 257 ЦК України, є необґрунтованими, оскільки допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення(пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
 
Аргументи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суди виселили його з єдиного житла, спростовуються матеріалами справи. При цьому суд виходить з такого. 
 
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
 
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, 
а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
 
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 
статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Колегія суддів, оцінивши виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1  на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшла висновку, що виселення відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що відповідачу на праві приватної власності у цьому ж будинку належать дві квартири АДРЕСА_2 загальною площею 34,83 кв. м та АДРЕСА_2 а загальною площею 38,17 кв. м., що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 122-127).Таке виселення ОСОБА_2 переслідує легітимну мету, зазначену у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - захист права власності на спірну квартиру ОСОБА_1 , який понад 10 років не може користуватися нею через неправомірні дії ОСОБА_2 . Отже виселення відповідача із вказаної квартири № 1 у зазначеному будинку не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні 
статті 8 Конвенції.
 
Вказане стосується й ОСОБА_3 , яка має зареєстроване місце проживання у квартирі  АДРЕСА_6 (а. с. 27, 75).
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 , 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 26 червня 2018 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Апеляційного суду Чернівецької області 
від 26 червня 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович