Постанова
Іменем України 
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 127/25148/17
 
провадження № 61-43099 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ; 
представник позивача - ОСОБА_2 ;
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 ;
третя особа - ОСОБА_6 ; 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2018 року у складі судді Романюк Л. Ф. та постанову апеляційного суду Вінницької області                       від 25 липня 2018 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., Грох Л. М., Талалай О. І. 
 
ВСТАНОВИВ :
 
1.    Описова частина 

 

Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_6 , про стягнення суми боргу.
 
Позовна заява мотивована тим, що 19 квітня 2016 року ОСОБА_3 позичив у нього гроші у розмірі 35 тис. доларів США, які він був зобов`язаний повернути у строк до 19 травня 2016 року, про що видав відповідну розписку. У встановлений строк борг не повернув, на його вимоги не реагував. Крім того, 20 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_4 було підписано договір поруки, згідно з яким ОСОБА_4 зобов`язався нести в повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_3 зобов`язань з повернення боргу.
01 червня 2016 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір про переуступку права вимоги частини боргу за борговою розпискою на суму                        у розмірі 10 тис. доларів США. Таким чином у нього залишилось право вимагати з ОСОБА_3 повернення позики у  розмірі 25 тис. доларів США боргу за розпискою від 19 квітня 2016 року.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 борг у сумі 25 тис. доларів США, а також понесені ним судові витрати.
 
У січні 2018 року ОСОБА_3 пред`явив до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання договору про переуступку права вимоги недійсним та визнання договору поруки припиненим.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір про переуступку права вимоги частини боргу за борговою розпискою від 19 травня 2016 року в сумі 10 тис. доларів США.
Крім того, 20 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_4 зобов`язався перед ОСОБА_1 нести в повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання за ОСОБА_3 зобов`язання за борговою розпискою                          від 19 квітня 2016 року. 
Зазначав, що договір про переуступку права вимоги від 01 червня 2016 року та договір поруки від 20 квітня 2016 року ним не підписувався, із їх змістом його ніхто не ознайомлював.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір про переуступку права вимоги від 01 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , а договір поруки від 20 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , визнати припиненим                              з 19 листопада 2016 року; стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені ним судові витрати.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого                       2018 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 об`єднано в одне провадження.
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня                        2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно з                               ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 25 тис. доларів США, що еквівалентно 652 300 грн. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що боржник належним чином зобов`язання за договором позики не виконав, боргу у встановлений строк не повернув.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд виходив з того, що неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язання не є підставою визнання такого правочину недійсним, оскільки згідно з положеннями статті 516 ЦК України наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається.
Відмовляючи у визнанні договору поруки припиненим, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є неналежним позивачем, а таких вимог поручитель - ОСОБА_4 не заявляв.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Вінницької апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2018 року в частині стягнення боргу з ОСОБА_4 , як солідарного боржника, скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у позові. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що боржник належним чином зобов`язання за договором позики не виконав, борг у встановлений строк не повернув. Згідно з пунктом 5.3 статті 5 договору поруки від 20 квітня                2016 року порука припиняється 19 листопада 2016 року, а з позовом до суду позивач звернувся 21 листопада 2017 року, після закінчення строку дії договору поруки оскільки кредитор не дотримався передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку звернення з позовом до суду до поручителя. 
В частині зустрічного позову суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язання не є підставою визнання такого правочину недійсним, оскільки згідно з положеннями статті 516 ЦК України наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається.
Щодо вимог про визнання договору поруки припиненим, суд зазначив, що ОСОБА_3 є неналежним позивачем, а таких вимог поручитель -                     ОСОБА_4 не заявляв.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У серпні 2018 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення в частині вирішення його зустрічного позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                    від 26 вересня 2018 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 127/25148/17  з Вінницького міського суду Вінницької області. 
 
У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві                   Осіяну О. М. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення вимог частини другої статті 516 ЦК України він не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, а тому існують усі підстави для визнання договору про переуступку права вимоги від 01 червня 2016 року недійсним. Суд апеляційної інстанції фактично визнав факт припинення дії договору поруки 19 листопада 2016 року.
Вважав, що суди дійшли до передчасного висновку, що він є неналежним позивачем у справі, оскільки оскаржувані правочини впливають на його права та законні інтереси.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У лютому 2019 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вважав висновки судів такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
 
В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України не переглядаються.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
19 квітня 2016 року ОСОБА_3 під розписку взяв у борг грошові кошти у ОСОБА_1 , у сумі 35 тис. доларів США, які зобов`язаний був повернути у строк до 19 травня 2016 року (а.с. 5).
 
20 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_4 зобов`язався нести в повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_3 зобов`язань перед позивачем (а.с. 7).
 
01 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір про переуступку права вимоги частини боргу за борговою розпискою в сумі 10 тис. доларів США. Таким чином в ОСОБА_1 після переуступки права вимоги частини боргу в сумі 10 тис. доларів США залишилось право вимагати з ОСОБА_3 повернення 25 тис. доларів США боргу за розпискою від 19 квітня 2016 року (а.с. 6).
 
У встановлений в розписці строк ОСОБА_3 кошти не повернув, на вимоги позивача не реагував.
 
Згідно з пунктом 5.3 статті 5 договору поруки від 20 квітня 2016 року порука припиняється 19 листопада 2016 року.
 
Відповідно до пункту 7.1 статті 7 договору поруки від 20 квітня 2016 року цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 19 листопада 2016 року із урахуванням положень статті 5 цього договору.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
 
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою                                статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
 
Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
 
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).
 
Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли правильного висновку про те, що неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні не є підставою визнання такого правочину недійсним, оскільки згідно з положеннями статті 516 ЦК України наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається. При цьому під час укладення оспорюваного договору сторонами були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором.
 
Відмовляючи у визнанні договору поруки припиненою, суди правильно виходили з того, що за своїм суб`єктним складом порука це зобов`язання тільки між кредитором і поручителем, їх змістом є створення прав та обов`язків саме щодо них. Встановлення поруки не впливає на обов`язки основного боржника, тому звернення до суду і оспорення договору поруки, визнання договору поруки припиненим є правом сторін даного договору,                      а таких вимог поручитель - ОСОБА_4 не заявляв.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня                                  2018 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 25 липня 2018 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3  залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             О. М. Осіян
 
                                                                                                                  О. В. Білоконь
 
                                                                                                                  Н. Ю. Сакара