06.07.20
22-ц/812/648/20 

МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 487/7745/18 
Провадження № 22-ц/812/648/20 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Яворською Ж.М., Крамаренко Т.В., 
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
за участю - представника позивачки – ОСОБА_1 ,
представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Біцюка А.В. в приміщенні суду, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Південна Товарна Біржа, про визнання правочину дійсним,-
В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Південна Товарна Біржа, про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна.
В позовній заяві ОСОБА_4 зазначала, що 26 червня 1998 року на Південній Товарній Біржі вона уклала з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , від імені якої діяла її матір ОСОБА_5 , договір купівлі - продажу нерухомого майна № 8941. На момент укладення договору, позивачка та відповідачі були членами Південної Товарної Біржі зі статусом «Н». Договір зареєстровано на Південній Товарній Біржі за № 8941 від 26 червня 1998 року. За умовами договору ОСОБА_4 за ціною 2 000 грн. придбала у відповідачів нерухоме майно, а саме 2/40 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 
Домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 складалося з: літ. А - житловий будинок, житлова площа 39,90кв.м; літ.Б – житловий будинок, житлова площа 137,10кв.м, літ. Г - житловий будинок, житлова площа 71,10 кв.м; літ. Щ - житловий будинок, житлова площа 24,20кв.м; літ. З - сарай, літ. З' - сарай; літ. В сарай; літ. Ю - сарай; літ. Р - сарай; літ. У' - сарай; літ. М - літня кухня; літ. К - душ; літ. У - сарай; літ. С' - літня кухня; літ. №1,3- огорожі, літ. № 2 - споруда (далі Домоволодіння).
1/40 частка Домоволодіння належала ОСОБА_5 на підставі рішення Заводського районного суду від 05.01.1995 року за № 2-1764, зареєстрованого в КП ММБТІ 26.12.1995 року за реєстровим № 1875.
1/40 частка Домоволодіння належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, завіреного Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою 28.02.1997 року за реєстровим № 3-314, зареєстроване КП ММБТІ 03.04.1997 року за реєстровим № 1875. Договір зареєстровано КП ММБТІ в реєстровій книзі за реєстровим № 8941 від 13 липня1998 року, що підтверджується реєстраційним написом.
Відповідно до п. 6 договору відповідачі зобов`язалися звільнити домоволодіння від всього побутового майна, здійснити виселення усіх проживаючих та надати для користування покупцю (позивачці) не пізніше 26.06.1998 року. Умови договору виконано сторонами повністю. 
Посилалася на те, що на момент укладання договору, він не підлягав нотаріальному посвідченню, а вважається укладеним з моменту реєстрації на біржі.
За умовами договору відповідачі продали належне їм майно позивачці, право власності якого було зареєстровано відповідно до вимог законодавства України, чинних на момент укладання договору. З моменту державної реєстрації права власності позивачки на 2/40 частки домоволодіння, право власності відповідачів на цю частку домоволодіння припинено, тобто з цього моменту відповідачі не мають права та можливості вчиняти будь-які правочини щодо розпорядження відчуженими 2/40 частками домоволодіння, зокрема, відчужувати. Чинним законодавством України передбачено, що лише власник майна, в даному випадку 2/40 частки домоволодіння, може вчиняти будь-які правочини щодо розпорядження майном, в тому числі відчуження. Тому договір не може бути нотаріально-посвідченим, так як це суперечить вимогам чинного законодавства України. 
Таким чином, на момент укладення договору законодавство України не вимагало нотаріального посвідчення угод укладених та зареєстрованих на біржі, якщо її учасниками є члени біржі, але після набрання чинності 01.01.2004 року ЦК України договір підлягає нотаріальному посвідченню. 
Вважає, що оскільки позивачка та відповідачі досягли згоди з усіх істотних умов договору та виконали у повному обсязі умови договору, а відносини, які виникли продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, тому до цих відносин застосовуються положення ЦК України.
Внаслідок того, що договір нотаріально не посвідчений, позивачка позбавлена можливості в повній мірі реалізувати своє право власності, яке включає право володіння, користування та розпорядження домоволодінням. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати дійсним договір №8941 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Південній Товарній Біржі 26 червня 1998 року між нею та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що був зареєстрований на Південній Товарній Біржі за № 8941 від 26 червня 1998 року та КП ММБТІ в реєстровій книзі за реєстровим №8941 від 13 липня 1998 року.
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Південна Товарна Біржа, про визнання правочину дійсним задоволено.
Визнано договір купівлі - продажу нерухомого майна № 8941, а саме 2/40 домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений на Південній Товарній Біржі 26.06.1998 року між покупцем ОСОБА_4 та продавцем ОСОБА_7 , яка діяла за себе та свою неповнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - дійсним.
Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судовий збір, що був сплачений позивачем під час звернення до суду у розмірі 704, 80 грн.
Ухвалою Заводського районного м. Миколаєва від 23 січня 2020 року заяву ОСОБА_8 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_8 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначала, що суд в порушення вимог ст.51 ЦПК України не постановив ухвалу про заміну первісного співвідповідача ОСОБА_6 на належного співвідповідача ОСОБА_2 і не розпочав розгляд справи з початку.
Крім того, суд і позивачка достовірно знали і це підтверджувалося копією виписки рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів від 09.02.98р/19 «Про дозвіл на продаж та обмін майна неповнолітніх дітей», що співвласником 1/40 частки є неповнолітня ОСОБА_6 , яка і мала бути співвідповідачем, тоді як в договорі неповнолітня зазначена ОСОБА_9 .
Також суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме ч.2 ст.220 та п. 3 ст.334 ЦК України, в той час як правовідносини між позивачем і відповідачем виникли на час дії ЦК УРСР.
Крім того, суд не мотивував своє рішення необхідністю застосування норм ЦК України і не зрозуміло про яку відповідальність позивачки йде мова яка пом`якшує або скасовує для його застосування положень ЦК України.
На думку апелянта, звертаючись до суду позивачка не зазначила, які її права порушені і в чому вони полягають та чим підтверджується ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору і чому він не був посвідчений нотаріально відповідно до вимог ст.227 ЦК УРСР, а суд в свою чергу на це увагу не звернув і не мотивував своє рішення в цій частині.
Відповідно до ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
З огляду на це вважає, що саме нотаріально посвідчений договір мав підлягати реєстрації, а не договір зареєстрований на біржі.
Відповідно до ч. 1 ст.47 та ст.48 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі — відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Також вважає, що суд мав би застосувати позовну давність та відмовити позивачці у позові, проте цього з невідомих причин не зробив, хоча, позивачка надала суду договір укладений 26 червня 1998 року, позовна давність була встановлена ст.71 ЦК УРСР в три роки і останній день звернення до суду для захисту за позовом був 26 червня 2001 року.
Позивачка звернулася до суду 22 листопада 2018 року із закінченням строку позовної давності у 17 років і майже 5 місяців і не мотивувала поважність причин його пропуску.
Крім того, вказує, що суд відкрив провадження 27 листопада 2018 року, останній 60 день закінчення судового розгляду припадав на 25 січня 2019 року. Розгляд справи судом є процесуальною дією, поза межами 60 днів з дня відкриття провадження у справі право на розгляд справи судом втрачено. Отже заочне рішення 29 березня 2019 року постановлено судом з перевищенням строку розгляду справи на 35 днів, тобто постановлено незаконним складом суду, що є істотним порушенням вимог процесуального законодавства щодо строків розгляду справ і прийняття, складання і підписання судового рішення не в нарадчій кімнаті і є безумовною умовою скасуванням заочного судового рішення в даній справі.
Посилаючись на викладене, просила скасувати заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
03 квітня 2020 року ОСОБА_5 подала заяву про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 .
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27 травня 2020р. заяву ОСОБА_5 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 повернуто ОСОБА_5 .
В судовому засіданні представник ОСОБА_8 - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Представник позивачки ОСОБА_1 не визнала доводи апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналогічні положення містяться в ст. 5 ЦПК України діючої редакції. 
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст.263 ЦПК України діючої редакції).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст. 264 ЦПК України діючої редакції).
Рішення суду зазначеним вимогам закону в цілому відповідає.
Приймаючи рішення по справі, суд виходив із того, що 26.06.1998 року між ОСОБА_5 , яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 8941, а саме 2/40 домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказаний договір був укладений на Південній Товарній Біржі та внесений до журналу біржових угод за реєстровим номером № 8941.
На момент укладання договору, його сторони були членами Південної Товарної Біржі зі статусом «Н». Договір зареєстровано Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі за реєстровим № 8941, про що видано реєстраційне посвідчення від 13.07.1998 року.
Відповідно до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення правовідносин), договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин України.
Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення правовідносин), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.
Спірний біржовий договір купівлі-продажу нерухомості підлягав нотаріальному посвідченню, однак нотаріальна форма при його укладенні дотримана не була.
Також було встановлено що, ОСОБА_4 як покупцем було виконано всі умови договору в повному обсязі, зокрема, вона сплатила продавцю вартість майна (2 000 грн.), прийняла його у власність та на виконання вимог норм, що діяли на час виникнення права власності, зареєструвала біржовий договір у КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації».
Як вбачається із інформаційної довідки № 746 від 20.03.2019 року (вх. № 8784 від 22.03.2019 року), наданої Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», станом на 28.12.2012 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 9/40 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі на 2/40 частин вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі- продажу № 8941 від 26.06.1998 року, виданого Південною Товарною Біржею та зареєстрованого в КП ММБТІ 13.07.1998 року за реєстровим номером 1875.
Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
Відповідно до п.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Оскільки факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено, останній не містить протизаконних умов, на даний час майно, з приводу якого виник спір не значиться в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, суд дійшов висновку про можливість визнання такого договору дійсним.
Висновки суду щодо обґрунтованості позовних вимог відповідають встановленим судом обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.
Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України, то при вирішення спору підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 цього Кодексу. 
За положеннями ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР угода може бути визнана судом дійсною, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди. В такому випадку суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.
Згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі - продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради депутатів (ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР). 
За змістом статті 153 ЦК Української РСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Істотні умови договору купівлі-продажу передбачені у статті 224 ЦК Української РСР 1963 року, згідно з якою за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже, істотними умовами договору купівлі-продажу за ЦК України від 1963 року є як визначення предмета, конкретного майна, що відчужується, так і його ціна.
Такий висновок підтверджується у статті 228 цього Кодексу, що продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами.
Правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони 26.06.1998 року уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 8941, а саме 2/40 домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказаний договір був укладений на Південній Товарній Біржі та внесений до журналу біржових угод за реєстровим номером № 8941.
Матеріалами справи встановлено, що перед укладенням договору сторони досягли згоди щодо істотних умов договору купівлі – продажу 2/40 частин будинку, а саме щодо об`єкту продажу та ціни. Доказів зворотного апелянтом суду надано не було.
Крім того, перед укладенням даного договору ОСОБА_5 отримала дозвіл продати 1 АДРЕСА_2 40 частину домоволодіння АДРЕСА_3 АДРЕСА_1 , яка є особистою власністю її неповнолітньої дочки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 1987 ІНФОРМАЦІЯ_1 від її імені з дотриманням майнових прав у зв`язку з покращанням житлових умов, придбанням будинку на станції «Гаражани» Баштанського району, про що свідчить виписка з рішення виконавчого комітету Заводської районного ради народних депутатів м. Миколаєва № 19 від 09.02.1998р.
Як встановлено під час розгляду справи судом апеляційної інстанції зі слів ОСОБА_2 , після укладення спірного договору купівлі- продажу ОСОБА_5 разом з вітчимом переїхали проживати на станцію Гаражани Баштанського району Миколаївської області та проживали там по АДРЕСА_4 . ОСОБА_2 разом з мамою ніколи не проживала, в тому числі і в м. Миколаєві та на ст. Гаражани, оскільки проживала разом з бабусею за іншою адресою, але була зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 з 12 серпня 1997р. по 03 березня 2011р. ОСОБА_5 проживала за даною адресою до 2020 року, а потім переїхала жити до м. Вознесенськ. Чи переоформлювала її мати офіційно право власності на будинок по АДРЕСА_4 їй невідомо.
Зазначене свідчить про те, що неповнолітній дочці ОСОБА_5 фактично було забезпечено право користування житлом за адресою - АДРЕСА_4 , ще до укладення договору купівлі - продажу спірного домоволодіння та надання дозволу органом опіки та піклування на реалізацію належної їй 1/40 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , проте остання не проживала в ньому через особисті сімейні стосунки, які склалися між нею, мамою та вітчимом.
Як убачається з інформації від 24.06.2020 року, наданої КП «Баштанське районне бюро технічної інвентаризації», стосовно житлового будинку АДРЕСА_4 – первинна інвентаризація не проводилась, право особистої власності на житловий будинок не оформлювалося та в державному реєстрі не реєструвалося взагалі.
Аналіз зазначених обставин у їх сукупності свідчить про те, що суд правильно дійшов висновку, що укладений між сторонами договір відповідав вимогам закону на час його укладення. При цьому саме по собі не виконання в подальшому після укладення спірного договору купівлі – продажу вимог закону щодо переоформлення права власності на придбаний житловий будинок АДРЕСА_4 матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , при умові фактичного проживання в ньому протягом більше ніж 20 років, не є достатньою правовою підставою вважати, що ОСОБА_5 не було дотримано вимог закону на час укладення спірного договору купівлі – продажу, а дії щодо належного виконання рішення виконавчого комітету Заводської районного ради народних депутатів м. Миколаєва № 19 від 09.02.1998р. після укладення договору купівлі – продажу не можуть впливати на правомірність дій на час його укладання.
В 2011р. бабуся ОСОБА_10 придбала на ім`я останньої двокімнатну квартиру, в якій вона проживає та зареєстрована з 28 квітня 2011р.
За такого апеляційний суд критично відноситься до доводів апеляційної скарги щодо порушення прав ОСОБА_2 на житло під час укладення договору купівлі - продажу 2/40 домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_3 - є дочкою ОСОБА_5 , а також те, що рішенням виконавчого комітету Заводської районного ради народних депутатів м. Миколаєва № 19 від 09.02.1998р. її матері ( ОСОБА_5 ) було надано дозвіл на реалізацію належної ОСОБА_6 1/40 частини домоволодіння по АДРЕСА_4 . В первісному паспорті (до реєстрації шлюбу) прізвище відповідачки українською мовою зазначено як ОСОБА_11 . За такого зазначення в договорі № 8941 від 26.06.1998р. її прізвища як ОСОБА_12 , свідчить про допущення описки в написанні її прізвища, яка може бути виправлена в установленому законом порядку, а тому не є достатньою підставою для висновку про порушення вимог закону при укладенні спірного договору купівлі- продажу.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги з цього приводу також не є підставою для скасування рішення суду.
Судом першої інстанції встановлено, що після укладення спірного договору купівлі-продажу позивачка як покупець виконала всі умови договору в повному обсязі, зокрема, вона сплатила продавцю вартість майна (2 000 грн.), прийняла його у власність та зареєструвала біржовий договір у Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації». Відповідачі також виконали умови цього договору, передбачені п.6 (звільнити продану частину домоволодіння від всього свого побутового майна, висилитися до 26 червня 1998р.), та передали продану частину будинку позивачці.
Правова позиція відповідачів та їх дії під час вирішення справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції (не визнання позовних вимог ОСОБА_2 , подача ОСОБА_5 заяви про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 ) свідчать про їх не бажання не просто оформити саме нотаріально біржовий договір № 8941, укладений 26.06.1998р., а про їх заперечення проти такого договору взагалі, а отже про їх ухилення від нотаріального оформлення угоди. 
З урахуванням викладено, суд правомірно дійшов висновку про можливість визнання спірного біржового договору дійсним на підставі ч.2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, яка передбачала, що угода може бути визнана судом дійсною, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди. В такому випадку суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на те, що позивачкою не зазначено в позові чим підтверджується ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору і чому він не був посвідчений нотаріально відповідно до вимог ст.227 ЦК УРСР, не є підставою для скасування рішення суду, так як факт ухилення відповідачів від нотаріального оформлення угоди знайшов своє підтвердження під час розгляду справи судами як першої, так і апеляційної інстанції з урахуванням зазначеного вище.
Помилкове посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення не тільки на ст. 227 та ч.2 ст. 47 УРСР 1963 року, а й на ч.2 ст. 220 ЦК України, яка діяла на час звернення позивачки до суду з позовом та містить аналогічні ч.2 ст. 47 УРСР 1963 року норми, та на ст. 334 ЦК України не призвело до неправильного вирішення справи, а тому не є підставою для скасування рішення.
Не відповідає матеріалам справи та діючому законодавству також ствердження відповідачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про розгляд справи незаконним складом суду через порушення судом строку розгляду справи, оскільки на її думку після спливу 60 днів з дня відкриття провадження у справі право на розгляд справи судом втрачено, так як порушення строків розгляду справи може з урахуванням конкретних обставин справи стати підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а не до скасування рішення. Не свідчить порушення строків розгляду справи також про розгляд справи незаконним складом суду, так як відповідно до ч.3 ст. 14 ЦПК України визначення судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою у порядку, визначеному цим Кодексом (автоматизований розподіл справ), що і відбулося в даному випадку. Про таке визначення складу суду йде мова також в ч.1 ст. 33 ЦПК України, згідно якої визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених у ч. 2 ст. 14 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ. 
За загальним правилом склад суду залишається незмінним до вирішення справи по суті.
При цьому колегія суддів враховує, що згідно ч.2 ст. 376 ЦПК України  порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого не сталося в даному випадку. Не віднесено відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення строків розгляду справи також до такого порушення норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Згідно ч.1 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі, що і було зроблено судом першої інстанції, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 27.11. 2018р., якою розгляд справи було призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику повідомлення сторін, яка була направлена учасникам процесу, в тому числі і відповідачці ОСОБА_8 супровідним листом від 12.12.2018р.
В тексті даної ухвали було роз`яснено відповідачам, що вони мають право у п`ятиденний строк з моменту отримання даної ухвали подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
13 лютого 2019р. ОСОБА_8 було повторно направлено копії ухвали суду від 27.11.2018р. та позовної заяви з додатками ( а. с. 42). В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_8 підтвердила факт отримання нею зазначених процесуальних документів та звернення з ними до фахівця за юридичною допомогою. Після отриманої консультації нею було написано заяву від 26 лютого 2019 року про те, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до неї про визнання правочину дійсним.
Відповідно до ч.4 ст. 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про:
1) залишення заяви відповідача без задоволення;
2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
Якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин (ч.5 ст. 277 ЦПК України).
Як уже зазначалося, 26 лютого 2019 року уже після отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі, відповідачка ОСОБА_2 подала до суду заяву про визнання позовних вимог. Проте, з заявою із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, вона до суду не звернулася, не виклала вона своїх заперечень щодо цього і в поданій суду заяві.
Згідно ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін від учасників процесу до суду не надходило. Відповідно до положень ч.4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст. 268 ЦПК України).
Рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи (ч.7 ст. 268 ЦПК України).
За такого посилання відповідачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права через прийняття, складання і підписання судового рішення не в нарадчій кімнаті, не є підставою для скасування заочного судового рішення в даній справі.
Не є підставою для скасування рішення також посилання відповідачки ОСОБА_2 на те, що суд не вирішив питання про заміну первісного співвідповідача ОСОБА_6 на належного співвідповідача ОСОБА_2 , оскільки згідно ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача .  Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.  Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Проте позивачка не заявляла клопотання про залучення до участі належного співвідповідача чи про заміну неналежного відповідача належним.
Суд за власною ініціативою позбавлений права вирішувати дані питання.
Крім того, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є однією і тією ж особою, яка змінила своє прізвище з ОСОБА_11 на ОСОБА_13 у зв`язку з укладенням 23.10.2010р. шлюбу з ОСОБА_14 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане 23.10.2010р.( а. с. 69). Слід також зазначити, що звертаючись до суду з заявою про визнання позову від 26.02. 2019р. відповідачка ОСОБА_2 зазначила себе в ній як ОСОБА_6 та не повідомляла суду про зміну свого прізвища.
Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що правових підстав для вирішення питання про заміну неналежного відповідача належним на підставі ст. 51 ЦПК України у суду не було.
Не є підставою для скасування рішення суду також посилання відповідачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на не застосування судом строків позовної давності, виходячи з наступного.
Спірний біржовий договір дійсно було укладено сторонами у справі 26 червня 1998 року, а до суду за захистом своїх прав позивачка звернулася 22 листопада 2018 року.
Згідно ст. 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 75 ЦК УРСР 1963 року було передбачено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. 
Проте, відповідно до положень ст. 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 
Як убачається з матеріалів справи позивачка після укладення біржового договору зареєструвала його в КП ММБТІ 13.07.1998 року за реєстровим номером 1875, тому вважала себе законним власником 2/40ч. домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Весь цей час до звернення до нотаріуса вона вільно користувалася даним майном, а відповідачі, чи будь-хто інший не оспорював її право власності на дане майно.
В 2018р. вона звернулася до нотаріуса та отримала роз`яснення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Грудницької І.М. від 05.11.2018р.(а. с.8) про те, що договір купівлі – продажу 2/40ч. домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 за діючим законодавством не міг вчинятися на біржі, а також про те, що він не може бути зареєстрований нотаріусом, так як продавець до нотаріуса з такою заявою не зверталася. Більш того, оскільки право власності на нерухоме майно вже зареєстроване за позивачкою, відповідачі на даний час не мають можливості вчиняти будь –які правочини, направлені на розпорядження цим майном.
Тому саме з часу отримання роз`яснення від нотаріуса позивачка дізналася про порушення свого права на придбане на біржі нерухоме майно і саме з цього часу починається відлік часу для позивачки для звернення до суду за захистом своїх прав.
До суду позивачка звернулася 22 листопада 2018 року, тобто в 3-річний строк з моменту коли дізналася про порушення свого права.
За такого у суду першої інстанції не було правових підстав для застосування строків позовної давності.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,- 
П О С Т А Н О В И Л А: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 09 липня 2020 року