ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/12531/19	

          Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          головуючого - судді  Лукманової О.М. (доповідач),
          суддів:  Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,     
                    за участю секретаря судового засідання: Новошицької О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського оружного адміністративного суду від 30.03.2020 року (суддя Юрков Е.О., м. Дніпро, повний текст рішення виготовлено 30.03.2020 року) у адміністративній справі №160/12531/19 за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання надати дозвіл на міграцію, суд, - 

в с т а н о в и в:
          У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) вернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі по тексту – відповідач), в якому просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати бездіяльність відповідача щодо не розгляду питання про надання йому, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особі без громадянства, уродженцю м. Гюмрі, Вірменія, дозволу на імміграцію; зобов`язати відповідача надати йому дозвіл на імміграцію в Україні; зобов`язати відповідача документувати його посвідкою на постійне проживання в Україні.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
          З рішенням суду першої інстанції не погодився позивач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтував тим, що рішення є необґрунтованим, таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального  та процесуального права. Апелянт вважав, що судом не було прийнято до уваги клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на імміграцію її неповнолітнього сина – позивача ОСОБА_1 . Дії, вчинені службовою особою, потягли за собою негативні наслідки, що у подальшому позначились на праві позивача на набуття громадянства України відповідно до ст.9 Закону України «Про громадянство», оскільки за період перебування в Україні він має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що  не встановлено подання законним представником ОСОБА_1 відповідної заяви про надання дозволу на імміграцію, а, також самим позивачем ОСОБА_1 , суд зазначив, що матеріалами справи підтверджено відсутність заяви батька ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , посвідченої нотаріально, про те, що він не заперечував проти імміграції дитини разом з матір`ю або рішення відповідного державного органу про залишення дітей при матері. Суд вважав, що про відсутність дозволу на імміграцію або статусу іммігранта позивач був обізнаний у 2017 році, що підтверджується фактом звернення 26.07.2017 року до Центрального РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою про продовження строку перебування на території України до 26.01.2018 року.
Матеріалами справи встановлено, що 17.07.2007 року мати позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Гюмрі, Республіка Вірменія – ОСОБА_2 , батьком якого є ОСОБА_3 , подала до відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ МВС України в Дніпропетровській області  заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну. У графі 12 заяви «відомості про дітей до 16 років, які проживають разом з вами» зазначено: « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Гюмрі, Вірменія». У графі 14 заяви «клопочу про надання дозволу на імміграцію разом зі мною»  вказано «син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Встановлено, що 14.08.2007 року старшим інспектором ВГІРФО ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області майором міліції Дорофєєвою О.Є. виготовлено висновок про надання дозволу на імміграцію в Україну та оформлення посвідки на постійне проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Щодо сина ОСОБА_1 питання не було вирішено. 
В матеріалах справи відсутні докази про оскарження вищевказаного висновку стосовно ОСОБА_1 у встановленому порядку.
Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до довідки №191/15 з 03.12.2014 року є громадянкою України. 
Матеріалами справи встановлено, що батько ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який відповідно до паспорту, виданого 13.01.2007 року мав громадянство Республіки Вірменія, одержав посвідку на постійне проживання в Україні 04.03.2008 року.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2001 року по 2012 рік навчався у Комунальному закладі освіти «Навчально-виховний комплекс №122» Дніпровської міської ради. 
Відповідно до статей 1, 9 Закону України «Про імміграцію» імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом є іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції є гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію є рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію. Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. Якщо іммігрує один з батьків, якого (яку) супроводжують неповнолітні діти, він (вона) повинен подати заяву чоловіка (дружини), посвідчену нотаріально, про те, що він (вона) не заперечує проти імміграції дітей разом з батьком (матір`ю). У випадку відсутності такої згоди батько (мати) повинен подати рішення відповідного державного органу про залишення дітей при батькові (матері). Зазначене рішення має бути легалізоване консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.
Матеріалами справи встановлено, що при подачі 17.07.2007 року ОСОБА_2 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , при поданні заяви про надання дозволу про імміграцію в Україну та клопотання про надання дозволу на імміграцію разом з неповнолітнім на той час сином ОСОБА_1 , не було подано заяву чоловіка ОСОБА_3 , посвідчену нотаріально, про те, що він не заперечує проти імміграції неповнолітнього на той час сина ОСОБА_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 або рішення відповідного державного органу про залишення неповнолітнього сина ОСОБА_1 при матері ОСОБА_2 . 
Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 не звертався до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію.
Встановлено, що 26.07.2017 року ОСОБА_1 звертався до Центрального РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про продовження строку перебування на території України до 26.01.2018 року. До заяви ним було додано довідку про неналежність до громадянства Республіки Вірменія, видану Посольством Республіки  Вірменія від 07.06.2017 року №К-418. Після перевірки ДМС України вказаної довідки, було встановлено, що вказана довідка Посольством Республіки Вірменія не видавалась (лист від 15.08.2017 року №2302/320). 28.09.2017 року ОСОБА_1 Центральним РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було повідомлено, що 30.08.2017 року йому відмовлено в продовженні строку перебування на території України.  В матеріалах справи відсутні докази про оскарження відмови ОСОБА_1 у продовженні строку проживання на території України. В матеріалах справи є пояснення ОСОБА_1 , яке він надавав 26.07.2017 року Центральному РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, згідно якого він в Україну приїхав разом з батьками у 1996 році та навчався у школі до 2012 року. Батьки у свій час оформили документи на постійне проживання в Україні, на нього документів ніяких не подавали. Після закінчення у 2012 році школи виїхати за межі України не мав можливості, оскільки ніяких паспортних документів ні громадянина України, ні громадянина Вірменії, не мав.
Встановлено, що вказану відмову в продовженні строку перебування на території України ОСОБА_1 у встановленому порядку не оскаржив. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що про відсутність дозволу на імміграцію або статусу іммігранта позивач був обізнаний у 2017 році, що підтверджується фактом звернення 26.07.2017 року до Центрального РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою про продовження строку перебування на території України до 26.01.2018 року.
Відповідно до пунктів 2, 7, 10 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150 іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території. Рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до ст.22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів. Рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземця та особи без громадянства на території України приймається в разі, зокрема, подання іноземцем та особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей чи підроблених документів. Зазначене рішення може бути оскаржене до територіального органу ДМС (у разі, коли рішення прийняте територіальним підрозділом ДМС), ДМС або суду.
Аналізуючи докази у справі та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції враховує, що матеріалами справи доведено позивач ОСОБА_1 не звертався до відповідача про надання дозволу на імміграцію в Україну, а тому вирішити питання про зобов`язання відповідача документувати його посвідкою на постійне проживання в України немає підстав. 
Суд апеляційної інстанції враховує, що у даному випадку тривалість проживання позивача ОСОБА_1 на території України не є підставою для надання йому дозволу на імміграцію в Україну та документування його посвідкою на постійне проживання в Україні на підставі рішення суду (ефективний спосіб захисту прав та інтересів), оскільки прийняття такого рішення є дискрецією державного органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції при умові виконання особою норм законодавства, яке регулює питання імміграції  в Україні та видачі посвідки на постійне проживання в Україні. 
Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення. 
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322 КАС України, суд –

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 року у адміністративні справі №160/12531/19 – залишити без змін.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 328, 329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова