У Х В А Л А 
Іменем України
30 червня 2020 року
м. Київ
справа № 640/11277/18
провадження № 61-4060ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,
розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія  «Вектор Плюс» на рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання іпотекодержателем,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання іпотекодержателем.
В обґрунтування позову зазнає, що 08 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №2001/0808/98-018, відповідно до умов якого Банком надано кредит у розмірі 400 000 доларів із кінцевою датою повернення коштів до 07 серпня 2018 року.
У забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 08 серпня 2008 року укладено іпотечний договір № 2001/0808/98-018-Z-1, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .
28 листопада 2011 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір про переведення боргу, згідно умов якого останній приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі кредитного договору, укладеного між кредитором та первісним позичальником.
28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» на підставі договору факторингу № 15 відступило Товариству права вимоги за зобов`язаннями відповідачів за кредитним та за іпотечними договорами.
Позичальником належним чином не виконувались зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитом, яка стягнута рішенням  від  07  липня  2012  року  у  справі  за  позовом  ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Станом на теперішній час рішення суду про стягнення заборгованості не виконано.
25 січня 2018 року Товариству стало відомо, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2017 року став власником спірної квартири.
Обставини укладення цього правочину та переходу права власності на квартиру Товариству не відомі.
Товариство ОСОБА_1 згоди на відчуження предмету іпотеки відповідно до умов іпотечного договору не надавало.
Вважає, що відповідачем порушено умови іпотечного договору та законне право Товариства як іпотекодержателя.
Просить визнати Товариство іпотекодержателем квартири АДРЕСА_1 , що була передана в іпотеку на умовах визначених іпотечним договором №2001/0808/98-018-Z-1 від 08 серпня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3096.
Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 08 листопада 2019 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя, а тому підстав для задоволення позову не вбачається.
Постановою Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 листопада 2019 року залишено без змін.
27 лютого 2020 року засобами поштового зв`язку, до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія  «Вектор Плюс» на рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, у якій скаржник просить зазначені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2020 року вказану касаційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» залишено без руху та надано строк для усунення недоліку.
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2020 року заявнику продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги у зв'язку із частковим виконання вимог ухвали Верховного Суду від 23 березня 2020 року.
На виконання вимог ухвал в строк встановлений судом скаржник усунув недоліки касаційної скарги.
У касаційній скарзі скаржник зазначає як на підставу касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не застосував статті 15, 16 ЦК та  порушив вимоги статей 1,3,15 ЦПК України, помилково врахувавши правовий висновок Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року викладений у справі № 6-2981цс15, оскільки справа в якій винесено вказану постанову стосувалась не нарахування відповідачем позивачу грошових коштів та пасивного невизнання його права чим припустив порушення прав та законних інтересів позивача.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
Згідно статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Законодавством визначено підстави для захисту цивільного права: порушення, невизнання, оспорювання. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Саме  таких  висновків дійшов Верховний Суд України у постанові  від  13  квітня  2016 року у справі № 6-2981цс15.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 608/614/15-ц (провадження 61-8128св18).
Частинами першою, третьою статті 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Законом України «Про іпотеку» передбачено такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону країни «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).
За статтею 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
З огляду на викладене, суд першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.
Доводи касаційної скарги, про те, що суд апеляційної інстанції не застосував статті 15, 16 ЦК та порушив вимоги статей 1, 3, 15 ЦПК України, помилково врахувавши правовий висновок Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року викладений у справі № 6-2981цс15 є безпідставними.
Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 608/614/15-ц (провадження 61-8128св18) виклав правову позицію з посиланням на постанову Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2981цс15 і висновки судів попередніх інстанцій повністю узгоджуються із вказаною правовою позицією Верховного Суду, викладеною у цій постанові.
Таким чином, доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди заявника ухваленими судовими рішеннями, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував. Переглядаючи законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.
Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення з урахуванням   висновків  викладених  у  постанові  Верховного  Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 608/614/15-ц (провадження 61-8128св18).
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності цього судового рішення.
Керуючись частинами другою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія  «Вектор Плюс» на рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання іпотекодержателем відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Є. В. Петров
 
С. Ю. Мартєв
 
       В. М. Сімоненко