ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 липня 2020 року
м. Харків

справа № 643/3281/19 
провадження № 22ц/818/111/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Кравченко О.О.,

імена (найменування) сторін:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
представник відповідача – ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 – представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року в складі судді Довготько Т.М., 

у с т а н о в и в:

В березні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі – ТОВ «Авто Просто») звернулося до суду з позовом  до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 01 квітня 2010 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 укладено угоду № 301479 разом із додатками № № 1, 2, які є невід`ємними частинами угоди, з метою придбання автомобіля Daewoo Lanos через систему надання послуг з придбання автомобілів АвтоТак. ТОВ «Авто Просто» вказало, що належним чином виконувало умови угоди. 18 червня 2010 року ОСОБА_1 реалізував своє право на вибір іншого автомобіля шляхом підписання акта вибору автомобіля, згідно з умовами якого замінено автомобіль марки Daewoo Lanos на автомобіль ВАЗ – 21101, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску, і зареєстрував його на своє ім`я у ВРЕР № 3 ГУ МВСУ Харків, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 . Вказувало, що ОСОБА_1 зобов`язався оплатити вартість автомобіля та вартість наданих послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків. 
10 червня 2010 року між ТОВ «Авто Просто», як кредитором, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як поручителями, було укладено договір поруки, за яким останні зобов`язалися відповідати перед кредитором у разі невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за угодою № 301479. 
Зазначав, що ОСОБА_1 після реєстрації автомобіля на своє ім`я почав порушувати взяті на себе зобов`язання за угодою зі сплати щомісячних внесків.  
Станом на вересень 2018 року виникла заборгованість в загальному розмірі 169 963,59 грн, із яких: 111 930,87 грн – внески, 58 032,72 грн – оплата послуг, яку позивач просив стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Авто Просто». 
26 квітня 2017 року ОСОБА_4  – представник  ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив позовну заяву залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що останній платіж ОСОБА_1 здійснив 13 липня 2015 року, позов пред`явлено в березні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. На розгляду суду першої інстанції перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Авто Просто» про визнання недійсними окремих умов угоди від 01 квітня 2010 року № 301479, укладеної між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2019 року позов ТОВ «Авто Просто» залишено без задоволення.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року у справі № 6-61цс14 та від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16, згідно з якою у разі неналежного виконання зобов`язань за угодою, позовна давність за вимогами про сплату внесків, зарахування яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку для внесення чергового платежу. Останній платіж ОСОБА_1 здійснив 13 липня 2015 року, позов пред`явлено в березні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застовування якої заявлено ОСОБА_4 – представником ОСОБА_1 
02 вересня 2019 року ОСОБА_5 – представник ТОВ «Авто Просто» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що останній платіж ОСОБА_1 мав здійснити в 2020 році, тому висновок суду першої інстанції про відмову в позові стосовно платежів, які останній мав здійснити в майбутньому, є помилковим. 09 листопада 2018 року ТОВ «Авто Просто» звернулося до суду з зустрічним позовом під час розгляду позовної заяви ОСОБА_1 про визнання окремих умов угоди недійсними, тому перебіг позовної давності припинено. Зазначає, що платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному з платежів (правова позиці, що міститься в постанові Верховного Суду України № 6-116цс13). 
Відповідач рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Матеріали справи свідчать, що з метою придбання автомобіля Daewoo Lanos через систему надання послуг з придбання автомобілів АвтоТак між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 укладено угоду від 01 квітня 2010 року № 301479, предметом якої є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля.
ОСОБА_1 було підписано додатки № 1 та № 2 до угоди від 01 квітня 2010 року № 301470, які є невід`ємними частинами основного договору (а. с. 8-11 т. 1).
18 червня 2010 року ОСОБА_1 реалізував своє право на вибір іншого автомобіля шляхом підписання акта вибору автомобіля, згідно з умовами якого замінено автомобіль марки Daewoo Lanos на автомобіль ВАЗ – 21101, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску, і зареєстрував його на своє ім`я у ВРЕР № 3 ГУ МВСУ Харків, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (а. с.17-18 т. 1).
Підписавши угоду № 301479, ОСОБА_1 зобов`язався оплатити вартість автомобіля та вартість наданих товариством послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків.
За змістом пункту 14.5 угоди № 301479 (основне зобов`язання) якщо учасник, який отримав автомобіль, не сплатить два або більше послідовних або вибіркових повних внесків, то такий учасник за платіжною вимогою ОСОБА_6 Просто зобов`язаний повністю одноразово достроково сплатити всі несплачені внески згідно з графіком внесків протягом 10 (десяти) календарних днів від дати отримання відповідної платіжної вимоги.
10 червня 2010 року між ТОВ «Авто Просто» та  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останні зобов`язалися солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне виконання ОСОБА_1 умов угоди від 01 квітня 2010 року № 301479 (а. с.12-13 т. 1).
Згідно з пунктом 4.1 договору поруки зобов`язання за цим договором припиняються одночасно з припинення забезпечених порукою зобов`язань боржника.
Відповідно до пункту 4.4 договору поруки строк дії даного договору визначено до 30 червня 2023 року. Строк чинності поруки та момент її припинення умовами договору не визначений.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 липня 2020 року у справі № у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Авто Просто» про визнання окремих умов угоди від 01 квітня 2010 року № 301479 недійсними було відмовлено.
ОСОБА_7 неналежним чином виконував свої зобов`язання за угодою № 301479, внаслідок чого кредитор звернувся до нього та поручителів з позовом, в якому просив достроково погасити всі несплачені внески.
Згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.
Позов пред`явлено 01 березня 2019 року.
Із розрахунку, долученого позивачем до позовної заяви, вбачається, що останній платіж ОСОБА_1 здійснив 13 липня 2015 року в сумі 1 580,97 грн. (а. с. 14-16 т. 1).
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 – представником ТОВ «Авто Просто», заборгованість щодо внесків за період з 06 березня 2016 року по 01 травня 2020 року складає суму в розмірі 158 767,71 грн, який ОСОБА_1 не спростовано.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
Необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання.
Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Разом з тим, якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.
Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України  строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Судом встановлено, що в угоді сторони досягли згоди щодо погашення кредиту шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків.
Оскільки угодою передбачено сплату періодичних платежів, а за договором поруки поручителі відповідають за зобов`язаннями згідно з угодою перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
Тобто, якщо до вимог, заявлених до боржника, застосовується загальний строк давності, передбачений статтею 257 ЦК України, то до вимог, заявлених до поручителя, вказаний строк обмежується строком дії поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції.
Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителів за невиконання боржником окремих зобов`язань за угодою до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.
З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), в якій підтримала правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 та в інших.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.
У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.
Із вимогою до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому порядку ТОВ «Авто Просто» звернулося 01 березня 2019 року. Отже, саме від цієї дати обчислюється    10-денний строк для виконання вимоги та залежить обрахування установленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку.
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення позову без задоволення у зв`язку з пропуском строку позовної давності є помилковим. 
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про стягнення з   ОСОБА_1  на користь ТОВ «Авто Просто»   заборгованості щодо внесків за період з 01 березня 2016 року по 01 травня 2020 року в розмірі 158 767,71 грн  та про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Авто Просто» заборгованості щодо внесків за період з 01 вересня 2018 року по 01 травня 2020 року в розмірі 66 559,55 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджуються - за подачу позовної заяви в розмірі 2 549,45 грн; за подачу апеляційної скарги - в розмірі 3 824,18 грн (а. с. 1 т. 1; а. с. 168 т. 2).
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, на користь ТОВ «Авто Просто» підлягає стягненню судовий збір:
- з ОСОБА_1 - в загальному розмірі 5 956,66 грн із розрахунку: 169 963,59  грн (позовні вимоги) : 158 767,71 грн (задоволені позовні вимоги) = 1,07; 2 549,45 грн : 1,07 = 2 382,66 грн; 3 824,18 грн : 1,07 = 3 574,00 грн (2 382,66 грн + 3 574,00).

- з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - загальному розмірі 2 499,46 грн із розрахунку: 169 963,59  грн (позовні вимоги) : 66 559,55 грн (задоволені позовні вимоги) = 2,55; 2 549,45 грн : 2,55 = 999,78 грн; 3 824,18 грн : 2,55 = 1 499,68 грн (999,78 грн + 1 499,68 грн) в частковому порядку – по 833,15 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 – представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» заборгованість за угодою від 01 квітня 2010 року № 301479 в розмірі 158 767,71 грн (сто п`ятдесят вісім тисяч сімсот шістдесят сім грн 71 коп.) та 5 956,66 грн (п`ять тисяч дев`ятьсот п`ятдесят шість грн 66 коп.) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за угодою від 01 квітня 2010 року № 301479 в розмірі 66 559,55 (шістдесят шість тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять грн 55 коп.) та 2 499,46 грн (дві тисячі чотириста дев`яносто дев`ять грн 46 коп.) судового збору в частковому порядку – по 833,15 (вісімсот тридцять три грн 15 коп.) з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 20 липня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський

В.Б.Яцина