ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року	Львів	Справа № 308/3984/20 пров. № А/857/9392/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                              Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                                 Кушнерика М.П.., Обрізка І.М., 
з участю секретаря судових засідань                                          Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 квітня 2020 року у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

суддя(і) у І інстанції                                                            Лемак О.В., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення                               24 квітня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

24 квітня 2020 року командир військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив затримати громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 квітня 2020 року у справі № 308/3984/20 вказаний позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача відсутній належний паспортний документ для виїзду з території України, на підставі якого він може вибути з території України, він не належить до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачем не представлено. При цьому останній порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та фактично незаконно перебуває на території України. 

У апеляційній скарзі відповідач, який діє через представника, просив зазначене судове рішення скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржуваного рішення не з`ясовано чи розумів відповідач суть справи. Наполягає на тому, про призначення судового засідання відповідач не знав, а суд не забезпечив рівність прав учасників процесу, не залучив перекладача. Стверджує, що судом не встановлено фактичні обставини справи та причин, за яких відповідач опинився в Україні, що є підставою для скасування судового рішення.

Учасники справи на виклик апеляційного суду не прибули і відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд відбувається за їх відсутності. 

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був виявлений та затриманий у складі групи осіб на ділянці відповідальності ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ВПС «Ужгород» прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку 235 прикордонного знаку, 350 метрів до лінії державного кордону України, при спробі незаконного перетинання державного кордону з України у Словацьку Республіку.
Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, у відповідача відсутні. У подальшому його було затримано у відповідності до вимог статті 263 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Вказані обставини підтверджуються: довідкою № 21/34 від 24 квітня 2020 року, копією протоколу про адміністративне затримання від 23 квітня 2020 року; копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 23 квітня 2020 року; копією рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 24 квітня 2020 року, відповідно до якого вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У зв`язку з наведеним військова частина НОМЕР_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 
В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.
Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Статтею 26 вказаного Закону визначено питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства.
Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
При цьому, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, органом охорони державного кордону подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цього органу (підрозділу) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
Як слідує з матеріалів справи, вимоги наведеного закону у даному випадку дотримані, рішення про примусове повернення відповідача прийнято, також наявні обґрунтовані підставі вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, з огляду на відсутність документів, які б посвідчували його особу, та коштів на придбання проїзного документа, що унеможливило самостійно залишити територію України.
Апеляційний суд враховує, що рішенням начальника Чопського прикордонного загону від 24 квітня 2020 року було вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Жодних заперечень щодо змісту цього рішення чи заяв про його оскарження матеріали справи не містять.
У матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують особу апелянта, відомості про родичів, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідачу не було забезпечено права на доступ до правосуддя внаслідок неповідомлення про час та місце розгляду справи та незабезпечення перекладачем спростовуються матеріалами справи.
Доводи апелянта про те, що до міграційної служби подано заяву про визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки є голослівними та нічим не підтверджені. Також, немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишив країну свого національного походження у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстреміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з огляду на наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про своє примусове повернення з України від 24 квітня 2020 року через відсутність документів, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, а також коштів, необхідних для добровільного залишення території України, що об`єктивно цьому перешкоджає.
Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач не має законних підстав для перебування на території України та існує ризик перешкоджання видворенню за межі території України, оскільки в останнього відсутні документи, що дають право на виїзд з України.
Отже, оскільки у відповідача відсутня можливість самостійного повернення до країни походження, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для його затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
Підсумовуючи викладене, на думу апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 250, 272, 289, 308, 310, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 квітня 20200 року у справі № 308/3984/20 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Постанова у повному обсязі складена 03 вересня 2020 року. 

    
 Дата