УХВАЛА

04 вересня 2020 року 
Київ
справа №826/17530/18
адміністративне провадження №К/9901/22367/20

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Ханової Р.Ф., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві 
на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року 
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року 
у справі № 826/17530/18 
за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця   ОСОБА_1 
до Головного управління ДФС у м. Києві, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР К», 
Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІК - ТАН» 
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішень, - 

ВСТАНОВИВ:
02 вересня 2020 року до Суду вдруге надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 826/17530/18, предметом розгляду якої є десять актів індивідуальної дії, а саме податкове повідомлення-рішення № 0079464204 від 11.07.2018, рішення № 0079434204 від 11.07.2018, № 0079494204 від 11.07.2018, № 011325-1310-2658 від 10.07.2018, № 0110287-1310-2658 від 10.07.2018, № 0110288-1310-2658 від 10.07.2018, вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-257 від 28.08.2018, податкове повідомлення - рішення № 0079414204 від 11.07.2018, податкове повідомлення-рішення № 0079474204 від 11.07.2018 та № 0078444204 від 11.07.2018.  
Підставою касаційного оскарження відповідачем зазначено пункт 1 частини четвертої статті 328 , частина третя статті 351 КАС України. Скаржником зазначено, що позиція суддів попередніх інстанцій суперечить висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 21 липня 2020 року у справі №826/14197/17 щодо застосування пункту 63.3 статті 63  Податкового кодексу України, при цьому у чому полягає така суперечність та якого із десяти рішень, які є предметом судового розгляду касаційною скаргою не зазначено.
Не прийнятним є також посилання на висновки Верховного Суду України викладені в ухвалах від 02 червня 2011 року, 06 травня 2011 року, 05 березня 2012 року, 07 лютого 2012 року, предметом розгляду яких є правовідносини іншого правового режиму (до прийняття Податкового кодексу України), які не стосуються та не можуть стосуватися норм права, які є предметом застосування при розгляді цієї справи.
Грубим порушенням норм процесуального права є також посилання скаржника на ухвалу ВАСУ від 02 червня 2011 року, лист ВАСУ від 06 травня 2011 року, як документи, які не належать до рішень Верховного Суду окреслених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зазначивши про неправильне застосування судами попередніх інстанцій пункту 63.3 статті 63, пункту 117.1 статті 117, пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.5, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2 статті 200 Податкового кодексу України скаржник не вказав у чому полягає неправильне застосування цих норм матеріального права в розумінні частини третьої статті 351 КАС України. Пославшись на не дослідження питання правомірності порушення податкового законодавства позивачем відповідач не довів склад цих правопорушень в розрізі кожного спірного рішення, порушення процесуальних принципів оцінки доказів, обмежившись цитуванням окремих норм КАС України, зокрема частини третьої статті 90, частини третьої статті 242, пунктів першого та другого частини першої статті 244.
Суд визнає, що не належне ставлення до підготовки касаційної скарги за умови заяви скасування рішень судів попередніх інстанцій та відмови у позові повністю унеможливлює постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема пунктом першим, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку. Посилання на постанову Верховного Суду від 21 липня 2020 року в частині надання правової оцінки доводам контролюючого органу не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.  
Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 826/17530/18    - повернути скаржнику.
Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                   Р.Ф.Ханова