ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
       ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Херсон
справа № 766/11232/17
провадження № 22-ц/819/917/20 
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)	Чорної Т.Г.,	
суддів:	Пузанової Л.В.,	
  	Склярської І.В.	
секретар	Геленко А.М.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу 
ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Прохоренко В.В. від 12 лютого 2020 року за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року  ОСОБА_4 , від імені якої діє ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання.
Вимоги обґрунтовані тим, що позивачці на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . 
07 липня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, відповідно до умов якого позивачка, як відчужувач, передала у власність, а набувач ОСОБА_3 отримала у власність зазначену вище квартиру, за що остання зобов`язалася забезпечувати утримання позивачки довічно на умовах цього договору.
Пунктами 5-6 Договору передбачено, що набувач зобов`язується забезпечувати ОСОБА_6 харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігаючи в її безкоштовному користуванні зазначену квартиру довічно. Вартість матеріального забезпечення встановлена сторонами договору в розмірі 100 грн щомісячно, які підлягали індексації у порядку встановленому законом.
Посилаючись на те, що ОСОБА_3 систематично не виконує належним чином умови договору, не забезпечує позивачку їжею, одягом, ліками, не опікується її здоров`ям та побутовими умовами, з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.755 ЦК України ОСОБА_2 , яка діє від імені ОСОБА_1 , просила суд розірвати договір довічного утримання, укладений 07 липня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Шевченко Н.В. зареєстрований в реєстрі за №1-2132; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру розташовану у АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 ; зняти заборону відчуження вказаної квартири, яка належала ОСОБА_3 накладену 07.07.2014 року державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Шевченко Н.В., зареєстровану в реєстрі для реєстрації заборони за №405.
У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину майна, зазначаючи про те, що за договором довічного утримання від 07.07.2004 року укладеного з ОСОБА_5 вона більше 10 років належно та добросовісно виконувала договірні зобов`язання, а також всі доручення відповідачки які не були передбачені умовами договору.
Посилаючись на те, що через поведінку ОСОБА_7 вона позбавлена можливості в подальшому виконувати свої обов`язки за договором довічного утримання, позивачка за зустрічним позовом, відповідно до положень ч.2 ст. 756 ЦК України, просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27 травня 2019 року зустрічний позов ОСОБА_3 об`єднано з первісним позовом ОСОБА_7 . 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано договір довічного утримання, укладений 07 липня 2004 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , посвідченй державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Шевченко Н.В, зареєстрований в реєстрі за № 1-2132.
Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .
Знято заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_3 , накладену 07.07.2014 року державним нотаріусом Херсонської державної нотаріальної контори Шевченко Наталією Вікторівною, зареєстровану в реєстрі за №405.
Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн.
Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири  АДРЕСА_1 .
Визнано за попереднім власником ОСОБА_8 право власності на 1/2 частини квартири  АДРЕСА_1 .
В апеляційний скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволення зустрічного позову щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину спірного майна скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні заявлених ОСОБА_3 вимог відмовити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_9 посилається на те, що судом встановлено, що ОСОБА_3 систематично не виконувала належним чином умови договору довічного утримання, а саме: не забезпечувала позивачку їжею, одягом, ліками, не цікавилася станом здоров?я, матеріально допомагати почала лише з середини 2015 року. В акті обстеження матеріально-побутових умов від 14.03.2017 року, складеного комісією територіального центру Суворовського району, який судом першої інстанції не було розглянуто та не взято до уваги, значено, що квартира потребує ремонту, меблі та побутова техніка придбані 20-30 років тому. 
Зазначені обставини виключають визнання за набувачем права власності на частку майна відповідно до положень ч. 2 ст.756 ЦК України, тому рішення суду в частині задоволення зустрічного позову є неправильним і таким, що підлягає скасуванню.
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 доводи апелянта не визнала, рішення суду просить залишити без змін, як постановлене з дотриманням вимог чинного законодавства. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що за договором довічного утримання від 07.07.2004 року  ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
Зазначена квартира належала  ОСОБА_10 на підставі свідоцтва № 606 про право власності на житло, виданого 25.05.1993 року Фондом комунального майна м. Херсона та зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації за реєстром №3261.
Згідно з пунктом п`ятим та шостим Договору  ОСОБА_3 зобов`язалася довічно утримувати  ОСОБА_6 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігаючи в її безкоштовному користуванні зазначену квартиру довічно. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду, необхідної допомоги) встановлена сторонами в сумі 100,00 грн. щомісячно та підлягає індексації у порядку встановленому законом.
Відповідно до пункту сьомого Договору, цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а в разі не виконання його умов та відмови від добровільного розірвання однією із сторін в судовому порядку.
Договір довічного утримання посвідчений державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Шевченко Н.В., зареєстровано за №405.
       Згідно з актом обстеження матеріально - побутових умов квартири АДРЕСА_1 , складеного ОСББ «Любисток-2016» 02.07.2018року однокімнатна квартира з усіма зручностями, потребує ремонту, меблі та техніка придбані 25-30 років тому. Килимового покриття немає, лінолеум потертий, має задирки, на кухні потребує заміни (в підлозі вибоїни), в кімнаті замінено вікно з дерев`яного на металопластикове, шпалери старі, в деяких місцях подерті, з плямами, потребують заміни. В квартирі знаходяться дві собаки, дворової масті Зазначені в акті обставини підтверджені фотосвітлинами.
       Довідкою Міського комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Херсона» № 02/04-15/2129 від 27.06.2018 року, підтверджена відсутність заборгованості станом на 01.06.2018 року по особовому рахунку відкритого на ім`я  ОСОБА_7 , за надані послуги з водопостачання та водовідведення.
Довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонгаз» №780 від 11.07.2018 року, зазначено, що станом на 10.07.2018 року по особовому рахунку, відкритого на ім`я  ОСОБА_7 заборгованість за надані послуги з газопостачання складає 6,75 грн.
Відповідно до довідки АТ «Херсонобленерго» № 35-1039-10 від 25.06.2018 року станом на 25.06.2018року по особовому рахунку, відкритого на ім`я  ОСОБА_7 існує переплата в розмірі 7,75 грн.
Зі змісту первісно заявленого позову вбачається, що  ОСОБА_9 , як на підставу для припинення договору довічного утримання, посилалася на п.1 ч.1 ст. ст. 755 ЦК України про те, що набувач не виконує обов`язку щодо забезпечення її доглядом відповідно до умов укладеного договору.
Суд першої інстанції задовольнив заявлені вимоги  ОСОБА_7 та розірвав договір довічного утримання, укладений 07 липня 2004 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , скасував державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 та зняв заборону відчуження щодо спірного майна.
На неправильність рішення суду першої інстанції в цій частині жодна із сторін не вказує і не вимагає його скасування у встановленому законом порядку. 
       Суд апеляційної інстанції не перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, які стосуються лише скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову через неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме частини другої статті 756 ЦК України.
       Звернувшись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_3 послалася на те, що після укладання договору довічного утримання виконувала взяті на себе зобов`язання, зокрема, надавала  ОСОБА_10  продукти харчування, грошові кошти, частково сплачувала за комунальні послуги, надавала іншу допомогу поза межами укладеного договору, проте в подальшому з 2017 року перестала виконувати свої зобов`язання за договором через поведінку відчужувачки, яка добровільно відмовилася від отримання допомоги. Ці обставини вважала достатніми для залишення за нею права власності  на Ѕ частину спірного майна.  
       Задовольняючи заявлені ОСОБА_3 вимоги за зустрічним позовом щодо визнання права власності на частину майна, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в судовому засіданні підтверджено, що між сторонами договору виникли обставини, за яким набувач ОСОБА_3 позбавлена можливості в подальшому виконувати умови договору довічного утримання, і ці обставини мають істотне значення, оскільки відчужувач -  ОСОБА_9 категорично відмовляється від отримання допомоги, яку ОСОБА_3 надавала протягом тривалого періоду часу і не відмовлялася від її надання.
       Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом.
       Пунктом 1 частини першої статті 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду:
1)на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини;
2)на вимогу набувача.
Правові наслідки розірвання договору довічного утримання ( догляду) визначені в статті 756 ЦК України.
Так, відповідно до частини першої статті 756 ЦК України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання на вимогу відчужувача у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. 
Відповідно до частини другої статті 756 ЦК України у разі розірвання договору на вимогу набувача у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.
Отже правові наслідки розірвання договору довічного утримання залежать від підстав його розірвання. 
Таким чином, набувач вправі припинити договір в судовому порядку тільки в тому випадку, коли через незалежні від нього обставини його майнове становище змінилося настільки, що він не в змозі надавати набувачеві належне матеріальне забезпечення, обумовлене в договорі, або за інших певних життєвих обставин коли виникнула ситуація, через яку набувач не має можливості в подальшому виконувати умови договору довічного утримання з підстав, які мають істотне значення.
У разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.
       Порушивши питання щодо визнання за набувачем права власності на частину майна відповідно до частини 2 статті 756 ЦК України, позивачка за зустрічним позовом вимогу про припинення договору довічного утримання з підстав неможливості його подальшого виконання   з підстав, що мають істотне значення, не заявляла. 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Враховуючи, що наслідки розірвання договору довічного утримання залежать від підстав його розірвання та зважаючи на те, що ОСОБА_3 не заявляла вимогу про розірвання договору довічного утримання у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання з підстав, що мають істотне значення, внаслідок чого неможливо було застосовувати правові наслідки передбачені частиною 2 статті 756 ЦК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання за позивачкою за зустрічним позовом права власності на частину нерухомого майна, яке є предметом договору довічного утримання, розірвання якого здійснено судом на вимогу відчужувача. 
        Оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення в оскарженій частині відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України. 
        Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову і постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири- відмовити.
       Керуючись статтями 367, 374, 376,382 ЦПК України, колегія суддів,
постановила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2020 року в оскарженій частині скасувати і постановити в цій частині нове судове рішення.
У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири, відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий                                                                                          Т.Г.Чорна

Судді:                                                                                                        Л.В.Пузанова

                                                                                                                      І.В.Склярська 

Повний текст постанови складено 24 червня 2020 року

Суддя                                                                         Т.Г. Чорна