П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  802/4040/14-а                                   Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Дмитришена Р.М.  
                                                                 Суддя-доповідач -  Полотнянко Ю.П.   
15 липня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Драчук Т. О. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Черкаській області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Черкаській області про скасування наказу, поновлення на службі, виплату грошового та речового забезпечення, 
В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про скасування наказу та поновлення на службі.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 16.03.2018 клопотання задоволено та зупинено провадження у справі до прийняття Конституційним Судом України рішення щодо конституційного подання Верховного Суду України та 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень ч. 3 ст. 1, п.п. 7, 8, 9 ч. 1, п.4 ч. 2 ст. 3, п. 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади".
12.02.2020 ухвалою суду провадження у справі поновлено.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.04.2020 позов задоволено:
- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міндоходів у Черкаській області від 24 жовтня 2014 року за №99-о/пм "Про звільнення полковника податкової міліції Вінніка С.О.";
- поновлено полковника податкової міліції Вінніка С.О. на службі в Головному управлінні ДФС у Черкаській області з 24 жовтня 2014 року;
- допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в Головному управлінні ДФС у Черкаській області.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач  подав апеляційну скаргу, в якій  просив  скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким  відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт  зазначає, що довідкою про результати відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці від 22.10.2014 полковника міліції ОСОБА_1 , який працює на посаді (проходить службу) в розпорядженні Головного управління Міндоходів у черкаській області, встановлено, що відповідно до критеріїв очищення влади, визначених у частині 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади» за період з 25.02.2020 по 22.02.2014 обіймав посади щодо яких встановлено заборона.
Відповідно до пп. 1 п. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. 14.07.2020 до суду надійшла заява позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до ст. 308 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи,  колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 13.03.1997 позивач прийнятий на службу в податкову міліцію Державної податкової адміністрації у Вінницькій області, що підтверджується відомостями з трудової книжки БТ-ІІ№3023276.
В період з 02 лютого 2010 року по 06 липня 2010 року позивач обіймав посаду заступника начальника управління податкової міліції ДПА у Вінницькій області.
В період з 06 липня 2010 року по 31 січня 2012 року позивач обіймав посаду першого заступника голови - начальника управління податкової міліції ДПА в Черкаській області.
В період з 31 січня 2012 року по 08 травня 2013 року позивач перебував на посаді першого заступника голови - начальника управління податкової міліції ДПС у Черкаській області.
В період з 08 травня 2013 року по 10 червня 2013 року позивач перебував на посаді в.о. заступника начальника - начальника слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Черкаській області.
В період з 10 червня 2013 року по 22 квітня 2014 року позивач перебував на посаді заступника начальника - начальника слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Черкаській області.
Наказом Міністерства доходів і зборів України від 22 квітня 2014 року №1010-о полковника податкової міліції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника - начальника слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Черкаській області, зарахувавши його у розпорядження Головного управління Міндоходів у Черкаській області.
Наказом Головного управління Міндоходів у Черкаській області від 24 жовтня 2014 року №99-оп/м "Про звільнення полковника податкової міліції ОСОБА_2 С.О. " відповідно до пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року № 1682-VІІ та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 звільнено у запас Збройних Сил України полковника податкової міліції Вінніка ОСОБА_3 .О. - перебуваючого в розпорядженні Головного управління Міндоходів у Черкаській області 24 жовтня 2014 року.
Вважаючи протиправним вказаний наказ, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення особи відповідно до Закону України "Про очищення влади" свідчить про офіційне визнання державою офіційно того, що особа, яка займала певну керівну посаду (посади) не менше року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, приймала рішення або своїми діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяли їх здійсненню) спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
Суд першої інстанції зазначив, що положення пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень та ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади", а також  інші положення нормативно-правових актів, на які посилається відповідач, як на підставу для звільнення позивача з посади, не можуть бути застосовані окремо без урахування основних засад цього закону та мети його прийняття.
Тобто, сам по собі такий критерій, як зайняття особою керівної посади упродовж не менше року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, очевидно не може бути свідченням про вчинення особою зазначених діянь.
Водночас не вчинення посадовою особою вказаних дій чи бездіяльності або не прийняття зазначених рішень виключає можливість застосування положень Закону України "Про очищення влади", оскільки цей Закон очевидно не стосується осіб, які, перебуваючи на керівних посадах та сумлінно виконували свої посадові обов`язки.
В контексті викладеного, суд першої інстанції зазначив, що в межах даної справи відсутні відомості та докази, які б відповідали вимогам статей 73-76 КАС України, та у встановленому порядку підтверджували факт того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність застосування до позивача процедур, передбачених Законом України "Про очищення влади", а відповідно й про неправомірність прийняття оскаржуваного наказу.
Так, у апеляційній скарзі відповідач вказує на відсутність підстав для поновлення позивача на службі в органах податкової міліції Головного управління ДФС у Черкаській області та зазначає, що при звільненні ОСОБА_1 зі служби відповідачем застосовано норми чинного Закону України «Про очищення влади».
Також апелянт посилається на те, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин рішення Європейського Суду з прав людини від 17.10.2019 у справі «Полях та інші проти України.
Однак, суд апеляційної інстанції  погоджується з  висновком суду першої інстанції про задоволення  адміністративного позову з огляду на наступне.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає, щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України №1682-VII «Про очищення влади».
Очищення влади (люстрація) – це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі – посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 Закону №1682-VII).
Відповідно до частини другої статті 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
За нормами частини третьої статті 1 Закону №1682-VII протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Парламентська Асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
З огляду на наведене, застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону №1682-VII, що одразу призвело до втрати всіх їхніх здобутків.
У цьому рішенні ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин рішення Європейського Суду з прав людини від 17.10.2019 у справі «Полях та інші проти України», оскільки у цій справі Європейський суд з прав людини розглядав справу щодо звільнення заявників відповідно до Закону України «Про очищення влади», тобто з аналогічних правовідносин.
Статтею 2 Закону №1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту шостого частини першої статті 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону №1682-VII.
Згідно з пунктом 8 частини першої даної статті заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
При цьому, пунктами 2 та 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:
1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;
2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.
Закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації), установлені статтею 3 Закону №1682-VII, застосовуються до певної категорії посад без конкретизації їх статусу в структурі органів державної влади.
Як встановлено з матеріалів справи, підставою для видання оскаржуваного наказу від 24 жовтня 2014 року №99-о/пм вказано Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII та  матеріали особової справи ОСОБА_1 (а.с.13).
У апеляційній скарзі апелянт посилається на довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці від 22.10.2014 полковника податкової міліції Вінніка С.О.
Згідно з довідкою про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 , який працює на посаді (проходить службу) перебуває у розпорядженні Головного управління Міндоходів у Черкаській області, встановлено, що та відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині першій статті 3 Закону №1682-VII в період з 25 лютого 2010 року по 22 квітня 2014 року, обіймав посади щодо яких встановлена заборона:
з 02 лютого 2010 року по 06 липня 2010 року - заступник начальника Управління податкової міліції ДПА в Вінницькій області;
з 06 липня 2010 року по 31 січня 2012 року – Перший заступник голови – начальник УПМ ДПА у Черкаській області;
з 31 січня 2012 року по 08 травня 2013 року - Перший заступник голови – начальник УПМ ДПА у Черкаській області;
з 08 травня 2013 року по 10 червня 2013 року - виконуючий обов`язків заступника начальника – начальника слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Черкаській області;
з 10 червня 2013 року по 22 квітня 2014 року – заступник начальника – начальник слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Черкаській області;
з 22 квітня 2014 року по т/час - зарахований у розпорядження ГУ Міндоходів у Черкаській області.
Як зазначено судом першої інстанції, факт перебування позивача сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року на посадах, передбачених ч. 1 ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади", підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах:
- верховенства права та законності;
- відкритості, прозорості та публічності;
- презумпції невинуватості;
- індивідуальної відповідальності;
- гарантування права на захист (ч. 2).
Отже, звільнення особи відповідно до Закону України "Про очищення влади" свідчить про офіційне визнання державою офіційно того, що особа, яка займала певну керівну посаду (посади) не менше року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, приймала рішення або своїми діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяли їх здійсненню) спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
Звільнення позивача проведено на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про його перебування на відповідних посадах. При цьому встановлення фактів особистої протиправної поведінки ОСОБА_1 не було метою цієї перевірки. Будь-яких доказів щодо вчинення дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України В.Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, матеріали справи не містять.
При цьому, слід зазначити, що на час початку роботи позивача не існувало законів, які б визначали правопорушенням зайняття ним певних посад, а відтак та в силу положень ст. 58 Конституції України позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.
Водночас, Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. Верховний Суд зазначив, що положення статей 58,61 і 62 Конституції України спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі №800/186/17.
У справі № 800/186/17 Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).
Як підсумок у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
Щодо необхідності застосування вказаної правової позиції Верховного Суду у справі №800/186/17, дійшов висновку Верховний Суд у своєму рішення від 03.03.2020 у справі №817/3431/14.
Тобто, у даному конкретному випадку відповідачем не доведено дотримання, у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу, основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, а тому, враховуючи крім іншого те, що займана позивачем посада не є політичною посадою, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених Законом України "Про очищення влади". Вказане, у свою чергу, зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного наказу з підстав, у ньому зазначених, що є достатньою і самостійною підставою для визнання його протиправним та скасування.
Водночас необхідно врахувати, що на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
Поряд з цим, надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в п. 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_1 відбулося у спосіб, що суперечить нормам міжнародного права, усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, а тому наказ про звільнення позивача з роботи не може бути визнаний судом законним і правомірним.
Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Міндоходів у Черкаській області від 24.10.2014 за №99-о/пм «Про звільнення полковника податкової міліції Вінніка С.О.».
Як встановлено судом першої інстанції, постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року № 311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" реорганізовано територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби.
На виконання вказаної постанови було зареєстровано 12 вересня 2014 року Головне управління ДФС у Черкаській області. Крім того, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис 30 вересня 2015 року (номер запису: 10261120006013352) про припинення Головного управління Міндоходів у Черкаській області.
Головне управління ДФС у Черкаській області з 02 серпня 2019 року перебуває в стані припинення (але не припинено юридичну особу), про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис.
Отже, враховуючи те, що Головне управління Міндоходів у Черкаській області - припинено, його правонаступником є Головне управління ДФС у Черкаській області, правонаступником якого, в свою чергу, є Головне управління ДПС у Черкаській області, яке не здійснює повноваження податкової міліції, полковник податкової міліції Віннік С.О. підлягає поновленню на службі в Головному управління ДФС у Черкаській області з 24 жовтня 2014 року.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційниої скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01.04.2020.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Черкаській області залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Драчук Т. О.