Постанова
Іменем України
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 145/453/15-ц
провадження № 61-45894св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
треті особи: Відділ у Тиврівському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, приватний нотаріус Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Максименко Любов Антонівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу            ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 рокуу складі колегії суддів: Панасюка О. С., Ковальчука О. В., Берегового О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про визнання договору дарування та державних актів недійсними, посилаючись на те, що йому належить 2/3 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Інша 1/3 частина зазначеного нерухомого майна належить ОСОБА_2 . Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 грудня 2010 року у справі                 № 2-87/2010 було задоволено його позов до ОСОБА_2 про поділ домоволодіння в натурі, визнано за ним право власності на 59/100 дольових частин, а за ОСОБА_2 - на 41/100 дольових частин вказаного жилого будинку з відповідними частинами господарських споруд. Відповідач перешкоджає користуватися земельною ділянкою, на якій розташовано його 59/100 дольових частин будинку та господарських споруд, пояснюючи це тим, що за договором дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року їх матір ОСОБА_3 подарувала йому всю земельну ділянку площею 0,1902 га по АДРЕСА_1 . Підпис в договорі дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, що свідчать про відсутність її волевиявлення на укладення цього договору та є підставою для визнання його недійсним. Вказані обставини підтверджено висновком № 215 почеркознавчої експертизи, складеним 28 березня 2007 року експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України  Томіною О. Р. На підставі зазначеного договору дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯА № 397260 від 11 жовтня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0.0902 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0016, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та державний акт серії ЯА № 397269 від 11 жовтня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0015, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив визнати недійсними вищевказані державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім`я ОСОБА_2 , та договір дарування земельної ділянки. 
 
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 липня 2015 року до участі у справі як третю особу залучено Держгеокадастр у Тиврівському районі Вінницької області, а ухвалою цього ж суду від 15 лютого 2016 року до участі у справі як третю особу залучено приватного нотаріуса Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Максименко Л. А. 
 
В запереченнях на позов ОСОБА_2 зазначив, що з 2003 року позивач знав про укладення оспорюваного договору дарування земельної ділянки, тому позовні вимоги про визнання цього договору недійсним не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позовної давності, а позовні вимоги про визнання державних актів недійсними є безпідставними, оскільки стосуються оскарження рішення суб`єкта владних повноважень. 
 
25 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про поновлення позовної давності. 
 
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 серпня 2015 року клопотання задоволено, поновлено  ОСОБА_1 позовну давність для звернення до суду з цим позовом. 
 
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2018 року у складі судді Мазурчака А. Г. позов задоволено, визнано недійсними: договір дарування земельної ділянки, укладений 22 вересня 2003 року від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , що розташована по АДРЕСА_1 ; державний акт серії ЯА № 397260 від 11 жовтня 2005 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,0902 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0016, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 ; державний акт серії ЯА № 397269 від 11 жовтня 2005 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0015, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 974,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі 243,60 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що підпис в договорі дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення цього договору, тому він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини третьої статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2017 року скасовано. Позов  ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними: державний акт                     серії ЯА № 397260 від 11 жовтня 2005 року на земельну ділянку площею 0,0902 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0016, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 ; державний акт серії ЯА № 397269 від 11 жовтня 2005 року на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0015, цільове      призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 . В решті позову відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оспорюваний договір дарування було укладено 22 вересня 2003 року, тому до спірних правовідносин підлягали застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР), що діяв до 31 грудня 2003 року, а не ЦК України, які помилково застосував суд першої інстанції. Оскільки для договору дарування земельної ділянки закон передбачав обов`язкову письмову форму, то відсутність в ньому підпису особи, яка його уклала, є підставою для визнання його недійсним. При цьому, враховуючи пункт 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, оскільки встановлений статтею 72 ЦК Української РСР трирічний строк пред`явлення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування від 22 вересня 2003 року не сплив до 01 січня 2004 року, то при вирішенні питання про застосування позовної давності за цією вимогою застосуванню підлягають норми ЦК України. У заяві про поновлення позовної давності ОСОБА_1 визнав, що з 2007 року йому було відомо про порушення оспорюваним договором його прав, однак з цим позовом він звернувся лише в березні 2015 року, тому позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності. При цьому апеляційний суд зазначив, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, тому питання про її застосування вирішується судом під час ухвалення рішення, відтак ухвала Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 серпня 2015 року про поновлення ОСОБА_1 позовної давності правового значення не має. Набувши право власності на частину будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 набув також право на спільне з іншими співвласниками цього будинку користування земельною ділянкою, на якій він розташований. Тому законні підстави для видачі в 2005 році ОСОБА_2 державних актів на цілу земельну ділянку були відсутні. Вирішуючи позов про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, суд першої інстанції виходив лише з недійсності договору дарування, на підставі якого вони були видані, однак не застосував до спірних правовідносин норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, тому в цій частині рішення також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.               В позовній заяві, поданій у березні 2015 року ОСОБА_1 просив встановити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , виділивши йому в користування 59/100 її частин, відповідно до його частки у домоволодінні, а 22 травня 2015 року він звернувся до місцевого суду із заявою про збільшення позовних вимог, якою одночасно змінив підстави та предмет позову, що не передбачено цивільним процесуальним законодавством, тобто подав новий позов. Тому суд першої інстанції не мав підстав приймати таку заяву до розгляду і повинен був продовжити розгляд справи відповідно до позовної заяви в первинній редакції. При цьому саме встановлення порядку користування земельною ділянкою є способом захисту, який відповідає характеру порушеного права позивача на спільне користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно, право власності на частку в якому він набув. Обставини, якими позивач обґрунтовував первісні позовні вимоги, суд першої інстанції не досліджував і спір щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не вирішував. Тому, враховуючи встановлені статтею 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, апеляційний суд не має повноважень усунути ці порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, що є додатковою підставою для скасування судового рішення.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, просив скасувати постанову Апеляційного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року в частині визнання державних актів недійсними та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи і не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 заявив позов з підстав, передбачених частиною четвертою статті 203, частини другої статті 207, статтею 215 ЦК України, а предметом позову є визнання недійсними державних актів як похідних від договору дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року. Давши оцінку діям Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області щодо видачі державних актів на право власності на земельні ділянки, апеляційний суд вийшов за межі своїх повноважень та розглянув справу щодо іншого предмета та з інших підстав. При цьому Гніванська міська рада Тиврівського району Вінницької області не була учасником справи і позивач не заявляв вимог до неї. В оскаржуваній постанові апеляційний суд безпідставно послався на частину другу статті 30 Земельного кодексу Української РСР 1990 року N 561-XII (далі - ЗК Української РСР), оскільки ця норма регулює лише порядок користування земельною ділянкою та не передбачає скасування права власності інших осіб на земельну ділянку. В цій справі позивач не оскаржував рішення 10-ї сесії 23-го скликання Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області від 27 січня 2000 року, на підставі якого ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ВН № 013501. Тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що набувши право власності на частину будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 набув також право на спільне з іншими співвласниками цього будинку користування земельною ділянкою, на якій він розташований.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Тиврівського районного суду Вінницької області.
 
30 січня 2019 2018 року справа № 145/453/15-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
За змістом касаційної скарги рішення Тиврівського районного суду Вінницької  області від 22 травня 2018 року та постанова Апеляційного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування в касаційному порядку не оскаржуються, тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядаються.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
 
Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до статті 524 частин першої, другої статті 243 ЦК Української РСР, що діяв до 31 грудня 2003 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК Української РСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
 
Апеляційним судом встановлено, що за нотаріально посвідченим договором дарування від 08 червня 1999 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар 1/2 частку жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 . 
 
За договором дарування, посвідченим 22 вересня 2003 року приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Максименко Л. А., ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,1902 га по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для обслуговування жилого будинку і господарських будівель - 0,10 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,0902 га. Зазначена земельна ділянка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на землю І- ВН № 013501, виданого відповідно до рішення 10-ї сесії 23-го скликання Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області від 27 січня 2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 286 від 16 березня 2000 року. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помела. 
 
На підставі договору дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯА № 397260 від 11 жовтня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0.0902 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0016, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та державний акт серії ЯА № 397269 від 11 жовтня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0015, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель, що розташовані по АДРЕСА_1 . 
 
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 грудня 2010 року                у справі № 2-87/2010, яке набрало законної сили 21 грудня 2010 року, позов             ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ домоволодіння в натурі задоволено. Поділено жилий будинок та господарські споруди у АДРЕСА_1 за першим варіантом судової будівельно-технічної експертизи від 23 вересня 2008 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на 59/100 дольових частин жилого будинку з господарськими спорудами, що складається з : 
а) приміщення в жилому будинку «А»: 
1-3 - кімната площею 13,8 м. кв., вартістю 8 491 грн; 
1-4 - кімната площею 11,8 м. кв, вартістю 7 260 грн; 
1-5 - кухня площею 14,1 м. кв, вартістю 8 675 грн; 
1-6 - кімната площею 11,2 м. кв, вартістю 6 891 грн; 
всього 50,9 м. кв, вартістю 31 317 грн; 
веранда -1 площею 5,4 м. кв, вартістю 3 454 грн; 
«к» ґанок вартістю 83 грн, 
всього площею 56,3 м. кв, вартістю 34 854 грн; 
б) по господарських будівлях: 
гараж «Б» вартістю 13 046 грн; 
сарай «Б-1» вартістю 3 344 грн; 
погріб «п/Б-1» вартістю 940 грн; 
сарай «б» вартістю 836 грн; 
літня кухня «Е» вартістю 3 810 грн; 
1/2 огорожі, вартістю 258 грн, 
всього вартістю 22 234 грн. 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 41/100 дольових частин жилого будинку з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 , що складається з: 
а) приміщення в житловій прибудові «А1»: 
1-2 - кімната площею 9,4 м. кв, вартістю 5 784 грн; 
1-7 - кімната площею 12 м. кв, вартістю 7 383 грн, 
всього площею 21,4 м. кв, вартістю 13 167 грн;
в тому числі: 1-1 - веранда площею 8,2 м. кв, вартістю 6 996 грн; 
«к» - ґанок вартістю 83 грн, 
всього площею 29,6 м. кв, вартістю 20 246 грн; 
б) по господарських будівлях: 
сарай «Г» вартістю 6 264 грн;
гараж «Д» , вартістю 8 450 грн;
1/2 огорожі, вартістю 258 грн;
погріб «п/а», вартістю 4 216 грн,
всього вартістю 19188 грн.
Зобов`язано ОСОБА_1 закласти віконний проріз між приміщеннями 1-1 та 1-6 і закласти дверний проріз між приміщеннями 1-2 та 1-3. 
 
За висновком № 215 судово-почеркознавчої експертизи, складеним 28 березня 2007 року експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Томіною О. Р., та за висновком № 91 експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Тальянчук Л. С., складеним 16 березня 2018 року за наслідками повторної судової почеркознавчої експертизи, апеляційним судом встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у примірнику договору дарування земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 , серії ВАО № 280505 від 22 вересня 2003 року, виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою. 
 
Звертаючись до суду з вимогами про визнання державних актів недійсними,   ОСОБА_1 посилався на те, що вищевказані державні акти видано на підставі договору дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року, який  ОСОБА_3 не підписувала, і  ОСОБА_2 перешкоджає йому користуватися земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , на якій розташовано його 59/100 дольових частин будинку та господарських споруд.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Згідно з частиною другою статті 30 ЗК Української РСР, чинного на час набуття ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель за договором дарування від 08 червня 1999 року, при переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.
 
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про право власності на земельну ділянку суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК Української РСР до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), який набув чинності з 01 січня 2002 року, в редакції, чинній на час видачі оскаржуваних державних актів, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
 
Згідно з частиною першою статті 125 ЗК України в редакції, чинній на час видачі оскаржуваних державних актів, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
 
Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, чинній на час видачі оскаржуваних державних актів).
 
Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
 
Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК Української РСР закон передбачав автоматичний перехід права власності або право користування на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції, яка була чинною з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року (до набрання чинності Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України», далі - Закон № 997-V), при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку без зміни її цільового призначення,  у  розмірах, встановлених договором. При цьому, якщо договором про відчуження житлового будинку,  будівлі або споруди  розмір  земельної  ділянки  не  визначений,  до  набувача переходило  право  власності на ту частину земельної ділянки,  яка 
зайнята житловим будинком,  будівлею або спорудою,  та на  частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. 
 
Чинні редакції статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України зі змінами, внесеними Законом України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю», передбачають автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди.
 
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
 
Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані державні акти видано ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року, який є недійсним відповідно до частини третьої статті 203, статті 215 ЦК України.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що за нотаріально посвідченим договором дарування від 08 червня 1999 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар 1/2 частку жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що ОСОБА_1 набув право користування земельною ділянкою відповідно до частини другої статті 30 ЗК Української РСР, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для видачі ОСОБА_2 державних актів на цілу земельну ділянку та визнання цих державних актів недійсними. 
 
При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідно до рішення 10-ї сесії 23-го скликання Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області від 27 січня 2000 року на ім`я ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на землю І-ВН № 013501, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 286 від 16 березня 2000 року, а саме на земельну ділянку площею 0,0902 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0016, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0015, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель, на яких розташовані належні позивачу частини жилого будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . Тобто оспорювані державні акти на цілу спірну земельну ділянку з різними видами цільового призначення було видано ОСОБА_2 після реєстрації права власності на них за ОСОБА_3 ще  16 березня 2000 року .
 
Апеляційним судом не перевірено і не спростовано аргументів ОСОБА_2 про те, що один із вказаних державних актів стосується земельної ділянки з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, тоді як статтею 30 ЗК Української РСР, якою керувався суд, врегульовано питання переходу права на земельну ділянку іншого цільового призначення - для обслуговування жилого будинку і господарських споруд.
 
За таких обставин висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 набув право користування земельною ділянкою разом з іншими співвласниками будинку і Гніванська міська рада Тиврівського району Вінницької області не мала законних підстав для видачі державних актів ОСОБА_2 на цілу спірну земельну ділянку з різними видами цільового призначення, є необґрунтованим. 
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не дослідив належним чином зібраних доказів, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійсними державних актів на землю.
 
Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції до ухвалення рішення ОСОБА_2 подав заперечення на позов, в якому просив про застосування позовної давності, на що звернув увагу в апеляційній скарзі, однак апеляційний суд залишив поза увагою вказані доводи заявника. 
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).
 
Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.
 
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.
 
Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне.
 
Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
 
Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
 
Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не обґрунтував належним чином своїх висновків, не дослідив наданих сторонами доказів та не спростував доводів відповідача про безпідставне незастосування місцевим судом позовної давності до вимог про визнання недійсними державних актів на землю.
 
В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення в цій справі.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Таким чином, апеляційний суд не здійснив належного правосуддя, в рішенні не виклав у достатній мірі мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання державних актів недійсними не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд. Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув усіх порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання державних актів недійсними скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко  	
 	                                   В. А. Стрільчук	
 	 	
 	М. Ю. Тітов