Постанова
Іменем України
 
31 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 750/5149/18
 
провадження № 61-5066св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 . ОСОБА_1 , приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Белова Ольга Степанівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Лакізи Г. П., Скрипки А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О. С. про тлумачення умов договору, визнання договору про внесення змін та доповнень до договору дарування частково недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію.
 
Позовна заява мотивована тим, що відповідачі, допустивши зловживання своїми правами, незважаючи на висновки судів у спорі між сторонами щодо виділу, поділу часток у спільній частковій власності про відсутність реально виділеного майна в натурі, шляхом довільного тлумачення на власну користь змісту договору дарування 3/7 частин житлового будинку та внесенням змін до договору дарування 5/7 частин житлового будинку включили до складу 3/7 частин житлового будинку конкретно визначені приміщення, здійснили самовільний непропорційний до площі приміщень розподіл житлового будинку в натурі способом, який не передбачений законодавством, що призвело до значного зменшення обсягу майна у площі приміщень, і як наслідок до штучного зменшення 2/7 частин житлового будинку, які на праві спільної часткової власності належать позивачу, чим допустили порушення презумпції рівності часток у праві спільної часткової власності та позбавили ОСОБА_1 права власності на 2/7 частини житлового будинку в цілому - 37,1 кв.м житлової площі та 62,6 кв.м загальної площі.
 
ОСОБА_1 просила витлумачити правочин - договір дарування 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 27 грудня 1994 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 06 січня 1995 року, в частині однозначного тлумачення предмету договору дарування 3/7 частин житлового будинку, як ідеальної частки без її виділу в натурі, а також окремо зазначити, що пункт договору із текстом «відчужується: кімнати 1-5 1-6 
пл. 7,7 кв.м 13,0 кв.м, кухня І пл. 7,1 кв. м, веранда І, пл. 6,3 кв.м, жилої площі 
20,7 кв.м.», слід розуміти, як опис та/або перелік приміщень у складі житлового будинку в цілому, а не у складі 3/7 його частин. Також просить визнати частково недійсним договір про внесення змін та доповнень до договору дарування 5/7 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами укладений 
23 липня 2015 року між ОСОБА_5 від імені якої діяла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині дарування: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м, веранди І пл. 6,3 кв.м, житловою площею 20,7 кв.м, внесених змінами до пунктів 1 і 2, а саме: пункту 1 словами: «з яких: 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складаються з: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м, кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м, веранд І пл. 6,3 кв.м, житловою площею 20,7 кв.м, а 2/7 (дві сьомих) частини - ідеально»; пункту 2 словами: «що складаються з: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м., веранд І пл. 6,3 кв.м., житловою площею 20,7 кв.м», скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 23096649 від 23 липня 2015 року щодо реєстрації в Державному реєстрі прав на нерухоме майно змін та поповнень до договору дарування 5/7 в частині запису до реєстру «Додаткові відомості»: 3/7 (три сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складаються з: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м, веранд І пл. 6,3 кв.м, житловою площею 20,7 кв.м, а 2/7 (дві сьомих) частини - ідеально» та зобов`язати внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні відомості про скасування.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 12 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Витлумачено правочин - договір дарування 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами укладений між ОСОБА_4 та 
ОСОБА_5 , посвідчений 27 грудня 1994 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 06 січня 1995 року записаного в реєстрову книгу № 117 за реєстровим № 5783, в частині однозначного тлумачення предмету договору дарування 3/7 частин житлового будинку, як ідеальної частки без її виділу в натурі, а також окремо зазначити, що пункт договору із текстом «відчужується: кімнати 1-5 1-6 пл. 7,7 кв.м 13,0 кв.м, кухня І пл. 7,1 кв.м, веранда І, пл. 6,3 кв.м, жилої площі 20,7 кв.м.», слід розуміти, як опис та/або перелік приміщень у складі житлового будинку в цілому, а не у складі 3/7 його частин.
 
Визнано частково недійсним договір про внесення змін та доповнень до договору дарування 5/7 (п`яти сьомих) частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами укладений 23 липня 2015 року між ОСОБА_5 від імені якої діяла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині дарування: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7, 7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м, веранди І пл. 6,3 кв.м, житловою площею 
20,7 кв.м, внесених змінами до пунктів 1 і 2, а саме: пункту 1 словами: «з яких: 3/7 (три сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складаються з: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м, кухні 1-7 пл. 7, 1 кв.м, веранд І пл. 6,3 кв.м, житловою площею 20,7 кв.м, а 2/7 (дві сьомих) частини - ідеально»; пункту 2 словами: «що складаються з: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м., веранд І пл. 6,3 кв.м., житловою площею 20,7 кв.м».
 
Скасовано рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 23096649 від 23 липня 2015 року щодо реєстрації в Державному реєстрі прав на нерухоме майно змін та доповнень до договору дарування 5/7 в частині запису до реєстру «Додаткові відомості»: 3/7 (три сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складаються з: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7,7 кв.м, 
13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м, веранд І пл. 6,3 кв.м, житловою площею 20,7 кв.м, а 2/7 (дві сьомих) частини - ідеально». 
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що, уклавши договір про внесення змін до договору дарування шляхом внесення змін до складу часток, відповідачі фактично здійснили виділення майна в натурі у спосіб не передбачений законодавством та штучно змінили розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності пропорційно до площі приміщень у житловому будинку, що суперечить встановленому законом порядку здійснення права спільної часткової власності та призвело до порушення права власності ОСОБА_1 , внаслідок якого відбулося зменшення 2/7 (двох сьомих) частин у площі, що пропорційна до її частки. Виходячи з приписів частин першої-четвертої статті 213 ЦК України позов в частині тлумачення умов договору, визнання договору про внесення змін та доповнень до договору дарування частково недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію обґрунтований та підлягає задоволенню. Вимоги про зобов`язання внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні відомості про скасування рішення задоволенню не підлягають, оскільки дане рішення суду є підставою для внесення відповідних змін до реєстру.
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 12 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
 
Компенсовано ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 3 171,00 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що у сторін договору дарування від 27 грудня 1994 року не виникало спору, неясностей та суперечностей у трактуванні його положень, умови його вони виконали, а отже у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 яка не є стороною зазначеного договору і не може на власний розсуд та у спосіб зазначений у позовній заяві, вважати що волевиявлення сторін договору дарування від 27 грудня 1994 року було іншим ніж це передбачено умовами договору та порушувало її права, ще за довго до набуття нею у власність 2/7 частини будинку АДРЕСА_1 ). 
 
Судовими рішеннями було відмовлено в задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 в тому числі і щодо визнання договору про внесення змін та доповнень від 23 липня 2015 року до договору дарування від 01 квітня 2011 року недійсним. При цьому судовими рішеннями було встановлено що набуття ОСОБА_2 права власності на спірне домоволодіння в розмірі 5/7 часток із визначенням конкретних приміщень що становлять 3/7 частини домоволодіння є законними та такими, що відповідають приписам ЦК України, при цьому 
ОСОБА_1 не являючись стороною оскаржуваного договору по справі не довела належними та допустимими доказами факту наявності порушення її прав та інтересів.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
10 березня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року та залишити в силі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 12 жовтня 2018 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно встановлено характер спірних правовідносин та, як наслідок, неправильно визначено які правові норми підлягають застосуванню до правовідносин у цій справі, а отже визначено неналежне коло обставин, які необхідно установити у даній справі і які потрібні для правильного вирішення справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
22 квітня 2019 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду пояснення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Деснянського районного суду міста Чернігова.
 
У квітні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року зупинено дію постанови Чернігівського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року до закінчення касаційного провадження. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши пояснення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
Згідно технічного паспорту Чернігівського МБТІ житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , має загальну площу 62,6 кв.м, в тому числі 37,1 кв.м житлової площі, який за планом складається з приміщень: (1-1) - кухні площею 8,0 кв.м, (1-2) - коридору площею 4,1 кв.м, (1-3) - кімнати площею 10,4 кв.м, (1-4) - кімнати площею 6,0 кв.м, (1-5) - кімнати площею 7,7 кв.м, (1-6) - кімнати площею 13,0 кв.м, (1-7) - кухні площею 7,1 кв.м, (І) - веранди площею 6,3 кв.м, а також надвірні споруди: «В» - льох цегляний; «Б» - сарай дерев`яний; «Д» - сарай дерев`яний; «Г» вбиральня дерев`яна.
 
Співвласниками цього будинку є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
У власності позивачки перебуває 2/7 частини зазначеного домоволодіння, набутого нею у власність на підставі договору дарування від 30 листопада 
2007 року. Зазначені частки подаровані їй ОСОБА_8 , який отримав у спадщину 2/7 частин житлового будинку з надвірними спорудами на підставі заповіту, посвідченого Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою 01 червня 1999 року, згідно свідоцтва про право на спадщину від 07 вересня 
2007 року.
 
Інша частина будинку, а саме 5/7 частини належали ОСОБА_5 , з яких 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами набуті у власність на підставі договору дарування, посвідченого 27 грудня 1994 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим 
№ 1-6742, а 2/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами набуті у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17 лютого 2009 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-932. Право власності на 2/7 частини житлового будинку зареєстровано 19 березня 2009 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 18516575.
 
Відповідно до Договору дарування, посвідченого 27 грудня 1994 року та укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями. Вказаний будинок набутий дарувальником на підставі: рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 квітня 1974 року та зареєстрований в Чернігівському МБТІ 20 грудня 1994 року за № 5783; договору дарування, посвідченого першою Чернігівською держнотаріальною конторою 
15 жовтня 1982 року за № 1-67 та зареєстрованого в Чернігівському МБТІ 
22 жовтня 1982 року за № 5783. Зазначено, що відчуджуються кімнати 1-5,1-6 
пл. 7.7. кв.м.,13.0 кв.м., кухню пл.7.1 кв.м., веранда 1 пл.6.3 кв.м.,жилої площі 
20.7 кв.м.
 
01 квітня 2011 року ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_2 належні їй на праві власності 5/7 частини будинку на підставі договору дарування, право власності зареєстроване в державному Реєстрі 12 квітня 2011 року, номер запису 5783, реєстраційний № 18516575.
 
Згідно пункту 1 договору дарування від 01 квітня 2011 року дарувальник безоплатно передає у власність обдарованого, належні їй на праві власності 5/7 (п`ять сьомих) частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (надалі по тексту - Нерухоме майно). Житловий будинок, 5/7 (п`ять сьомих) частин якого відчужуються, дерев`яний, літ. «А-1», має в цілому 37,1 кв.м. житлової площі, 62,6 кв.м. загальної площі. З надвірних споруд є: сарай, дерев`яний літ. «Б», погреб, цегляний, літ. «В», сарай, дерев`яний, літ. «Д», вбиральня, дерев`яна, літ. «Г».
 
Згідно пункту 2 договору дарування від 01 квітня 2011 року Нерухоме майно належить дарувальнику таким чином: 3/7 (три сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами належать дарувальнику на підставі Договору дарування, посвідченого 27 грудня 1994 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 06 січня 1995 року, записаного в реєстрову книгу № 117 за реєстровим № 5783; 2/7 (дві сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами належать дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17 лютого 2009 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-932. Право власності на 2/7 (дві сьомих) частини житлового будинку, зареєстровано 19 березня 2009 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 18516575, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22207644, виданого Комунальним підприємством «ЧМБТІ» Чернігівської обласної ради, номер запису 5783 в книзі № 117.
 
23 липня 2015 року між ОСОБА_5 від імені якої діяла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір про внесення змін та доповнень до договору дарування 5/7 (п`яти сьомих) частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, про наступне: 1. Сторони дійшли згоди внести зміни та доповнення до першого абзацу пункту 1. Договору дарування та викласти його в наступні редакції: 1. Дарувальник безоплатно передає у власність обдарованого належні їй на праві власності 5/7 (п`ять сьомих) частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з яких: 3/7 (три сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складаються з: кімнати 1-5, 16 пл.7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м., веранд І пл. 6,3 кв.м., житловою площею 20,7 кв;м., а 2/7 (дві сьомих) частини - ідеально. 2. Сторони Дійшли згоди доповнити пункт 2. Договору дарування наступним: «що складаються з: кімнати 1-5, 16 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл: 7,1 кв.м., веранд І пл. 6,3 кв.м., житловою площею 20,7 кв.м. та викласти пункт 2. Договору дарування в наступній редакції: 2. Нерухоме майно належить дарувальнику таким чином: 3/7 (три сьомих) частини, житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що складаються з кімнати 1-5, 16 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м., веранд І пл. 6,3 кв.м., житловою площею 20,7 кв.м., належать дарувальнику на підставі Договору дарування, посвідченого 27.12.1994 Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 06.01.1995, записаного в реєстрову книгу № 117 за реєстровим № 5783; 2/7 (дві сьомих) частини житлового будйнку з надвірними будівлями та спорудам належать дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17 лютого 2009 року Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-932. Право власності на 2/7 (Дві сьомих) частини житлового будинку, зареєстровано 19.03.2009 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 18516575, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22207644, виданого Комунальним підприємством «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, номер запису 5783.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Звертаючись до суду з позовом позивачка просила суд витлумачити правочин - договір дарування 3/7 частин житлового будинку з надвірними будівлями укладеного 27 грудня 1994 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині що стосується однозначного тлумачення предмету договору дарування 3/7 частин житлового будинку, як ідеальної частки без виділу в натурі, а також з зазначенням того, що зазначені в договорі дарування кімнати є лише описом, а не конкретними кімнатами які за цим договором відчуджуються. Зазначаючи що на підставі помилкового тлумачення умов вказаного договору були внесені оспорювані зміни від 23 липня 2015 року до договору дарування від 01 квітня 2011 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 порушивши її права як співвласника будинку та зменшивши таким чином площу що припадає на її частку.
 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
 
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно з приписами статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.
 
Відповідно до частин другої-четвертої статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
 
За змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору.
 
Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.
 
Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину суди повинні брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині.
 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі 
№ 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
 
Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.
 
Виходячи з норм права щодо можливості тлумачення правочину та обставин справи, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що ОСОБА_5 , як сторона договору дарування укладеного 27 грудня 1994 року реалізувала волевиявлення сторін правочину щодо дійсного предмету договору, уклавши договір дарування від 01 квітня 2011 року 5/7 частин будинку в АДРЕСА_1 та в послідуючому внісши зміни до вказаного договору 23 липня 2015 року. Суд врахував, що договір дарування від 27 грудня 1994 року був укладений між донькою та матір?ю. Крім того, предметом судового розгляду вже були позовні вимоги ОСОБА_1 , в задоволенні яких їй було відмовлено, щодо визнання права власності за останньою на окремі частини домоволодіння як члена сім?ї забудовника який приймав участь у їх будівництві, в тому числі і прибудови позначеної літ. «А-2» в технічному паспорті, яка і є кімнатами під № 1-7 та 1-6 в плані будинку та які були подаровані ОСОБА_9 .
 
Таким чином, висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про тлумачення правочину є правильним, оскільки у сторін договору дарування від 27 грудня 1994 року не виникало спору, неясностей та суперечностей у трактуванні його положень, умови його вони виконали. За вказаних обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог 
ОСОБА_1 яка не є стороною зазначеного договору і не може на власний розсуд та у спосіб зазначений у позовній заяві, вважати що волевиявлення сторін договору дарування від 27 грудня 1994 року було іншим ніж це передбачено умовами договору та порушувало її права, ще за довго до набуття нею у власність 2/7 частин будинку АДРЕСА_1 ).
 
Як на підставу для задоволення позовних вимог щодо визнання договору про внесення змін та доповнень до договору дарування частково недійсним позивачка посилається на встановлені обставини судовими рішеннями, а саме рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 15 червня 2012 року ухваленого у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі частки житлового будинку із спільної часткової власності та рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 вересня 2013 року ухваленого у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі 5/7 частин житлового будинку.
 
Здійснивши аналіз змісту зазначених вище судових рішень, апеляційний суд встановивши, що предмет позовів ОСОБА_2 стосувався реального розподілу будинку та припинення спільної власності та поділу лише тієї частини будинку, яка входила до спадкової маси та була успадкована спадкоємцями ОСОБА_4 та в подальшому набута ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у власність по 2/7 частки кожним. Підставою для відмови у реальному поділі будинку була відсутність необхідної площі для виділення в окреме житло частини, що припадала на 2/7 частини будинку та належали ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності, зробив правильний висновок про відсутність преюдиціального значення вказаних судових рішень для вирішення вказаної справи, оскільки такі не можуть бути підставами для задоволення позовних вимог позивачки.
 
Разом з цим, апеляційним судом було досліджено рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 січня 2016 року ухвалене у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на частину будинку, яке було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області 
від 31 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в тому числі і щодо визнання договору про внесення змін та доповнень від 23 липня 2015 року до договору дарування від 01 квітня 2011 року недійсним. При цьому судовими рішеннями було встановлено що набуття ОСОБА_2 права власності на спірне домоволодіння в розмірі 5/7 із визначенням конкретних приміщень що становлять 3/7 частини домоволодіння є законними та такими, що відповідають приписам 
ЦК України, при цьому ОСОБА_1 не являючись стороною оскаржуваного договору по справі не довела належними та допустимими доказами факту наявності порушення її прав та інтересів.
 
Аргументи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює дію постанови Чернігівського апеляційного суду 
від 11 лютого 2019 року. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 лютого 2019 рок залишити без змін.
 
Поновити дію постанови Чернігівського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун
 
С. Ю. Бурлаков
 
М. Є. Червинська