ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5007/20 Справа № 180/879/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства, визнання права на призначення та виплату страхових виплат, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнювався, до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства, визнання права на призначення та виплату страхових виплат.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що вона з вересня 2015 року по квітень 2017 року проживала з ОСОБА_3 у цивільному шлюбі, однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. ІНФОРМАЦІЯ_3 її цивільний чоловік загинув. ІНФОРМАЦІЯ_1 року внаслідок перебування з ОСОБА_3 у цивільному шлюбі у неї народився син ОСОБА_4 , запис про батька якого було вчинено відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Згідно рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 року було встановлено факт батьківства ОСОБА_3 відносно їх сина ОСОБА_4 та внесено відповідні зміни до актового запису про народження. На теперішній час їй необхідно встановити факт проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу та ведення з ним спільного господарства для реалізації особистих немайнових та майнових прав, зокрема, права на отримання соціальних виплат в зв`язку із загибеллю чоловіка під час виконання трудових обов`язків. Також з заявою про призначення страхової виплати звернулась мати загиблого ОСОБА_2 , яка вважає, що проживала разом із сином на момент смерті, що не відповідає дійсності.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд: встановити факт її проживання в період з вересня 2015 року по 20.04.2017 року з ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу та ведення з ним спільного господарства; визнати за нею право на одержання одноразової допомоги члену сім`ї померлого ОСОБА_3 відповідно до п.6 ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб; визнати право на одноразову допомогу особі, що перебувала на його утриманні, а також на його дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі, що дорівнює 20 прожитковим мінімумам для працездатних осіб; визнати за нею право на одержання щомісячних страхових виплат як працездатної особи, яка перебувала на утриманні померлого, а також на дитину померлого в розмірі, передбаченому ст. 41 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково в частині призначення страхових виплат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з нею проживають два її малолітні сини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9,10).

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 року у цивільній справі № 195/1271/17, яке набрало законної сили, було встановлено факт батьківства ОСОБА_3 відносно його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11-13).

На підставі вказаного рішення було внесено відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 та видано нове свідоцтво про народження (а.с.7).

Також судом установлено, що ОСОБА_3 був учнем ДПТНЗ "Марганецький професійний ліцей" та проходив виробничу практику в ТОВ "Украгрохім", під час якої загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок нещасного випадку на виробництві, про що складено та затверджено відповідний акт форми Н-5 від 29.06.2017 року (а.с.136,164-168).

Після смерті ОСОБА_3 до Марганецького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з заявами про призначення страхових виплат звернулась позивачка ОСОБА_1 та мати померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

Згідно заяви ОСОБА_1 відповідачем було призначено та здійснюються виплати на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат відповідно до ст.ст. 41,42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (а.с.54,157).

Вказаний факт під час розгляду справи визнала позивачка та її представник, вказавши, що позовні вимоги в цій частині вони не підтримують.

В обґрунтування уточнених позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що разом із загиблим ОСОБА_3 проживали у цивільному шлюбі, однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет в період часу з вересня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: АДРЕСА_1 .

Від спільного проживання з ОСОБА_3 вона народила сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підтвердження вказаних вимог позивачкою було надано акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 02.05.2018 року та від 22.02.2019 року, а також довідки про склад сім`ї, згідно яких за адресою: АДРЕСА_1 , значаться зареєстрованими позивачка та двоє її малолітніх синів, а також мати ОСОБА_2 , стосовно якої зроблено відмітку, що вона зареєстрована але не проживає (а.с.9,10,112,113).

В додатковій інформації в розділі VІІІ актів зазначено, що за вказаною адресою з 04.03.2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 без реєстрації проживав ОСОБА_3 , який є цивільним чоловіком ОСОБА_1 та що вони вели спільне господарство.

Поряд з цим, з довідки від 01.12.2017 року виданої ОСОБА_1 в складі її сім`ї до 01.05.2017 року зазначено: син ОСОБА_7 та мати ОСОБА_2 , яка зареєстрована, але не проживає (а.с.29).

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 11.03.2011 року по 02.11.2015 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а з 02.11.2015 року по 25.04.2017 року за адресою: АДРЕСА_2 , знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю (а.с.132,133).

Допитана під час розгляду справи свідок ОСОБА_10 пояснювала, що є сусідкою ОСОБА_1 . Підтверджує, що остання разом з ОСОБА_3 з весни 2015 року по день смерті останнього проживали разом у цивільному шлюбі за адресою: АДРЕСА_1 . Бачила, як вони разом ходили з дому та повертались до дому, ходили до магазину. ОСОБА_3 працював по домогосподарству, разом утримували домашніх тварин.
Свідок ОСОБА_11 під час допиту пояснювала, що є сусідкою ОСОБА_1 . ОСОБА_3 останні два роки проживав разом із позивачкою в цивільному шлюбі. Хазяйнував на городі, копав картоплю, косив траву, міняв кришу на кухні. Вони держали домашніх тварин. Разом ходили до магазину. Кожного дня не бачила, оскільки за ними не слідкувала. Також, разом із ОСОБА_12 мешкала її бабуся.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та за життя ОСОБА_3 в період з вересня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 були зареєстровані за різними адресами.

Як зазначила під час розгляду справи в місцевому суді третя особа - ОСОБА_2 і зазначене було визнано позивачкою, після смерті ОСОБА_3 його похованням займались саме його батьки. Також, позивачкою не заперечувалось, що ОСОБА_3 навчався в м. Марганець на денній формі навчання.

Також, судом установлено, що в період з квітня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 навчався в ТОВ "Украгрохім" проходив виробничу практику, за час проходження якої грошові кошти йому не нараховувались, що підтверджується відповідною довідкою від 23.04.2019 року ТОВ "Украгрохім" (а.с.136).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, а також пред`явленням цих вимог не до всіх належних відповідачів, прийшовши до висновку, що позивачкою не надано належних і достатніх доказів для визнання факту проживання її та ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без шлюбу, ведення спільного господарства та перебування на утриманні останнього.

Також, суд враховував, що третя особа у справі - ОСОБА_2 , яка є матір`ю померлого ОСОБА_3 , також звернулась до органів Фонду соціального страхування, з приводу призначення їй одноразової допомоги відповідно до ч.6 ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", посилаючись на те, що на момент смерті ОСОБА_3 проживав разом із нею та допомагав її утримувати.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 заперечувала проти позову та права ОСОБА_1 на отримання страхових виплат після смерті ОСОБА_3 .

У зв`язку з чим, колегія вважає, що ОСОБА_2 підлягала залученню до участі у справі також в якості співвідповідача.

Колегією встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд звертав увагу на ці обставини та з`ясовував у сторони позивача думку щодо залучення ОСОБА_2 до участі у справі в якості співвідповідача, а також роз`яснював положення ст. 51 ЦПК України та наслідки пред`явлення позову до неналежного відповідача, або не до всіх належних відповідачів.
Проте, позивачка та її представник відповідних клопотань не заявляли, а суд за власної ініціативи позбавлений процесуальної можливості замінювати відповідачів або залучати співвідповідачів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно з частинами 1, 7 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (у редакції, чинній на момент настання нещасного випадку) страховими виплатами є грошові суми, які Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

Такими непрацездатними особами є: 1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років; 2) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо вони не працюють; 3) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності; 4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов`язаний виплачувати аліменти; 5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.

Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.

Частиною 6 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю із загиблим ОСОБА_3 , ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету в період часу з вересня 2015 року по 20.04.2017 року, позивачка посилалася на акти обстеження матеріально-побутових умов від 02.05.2018 року та від 22.02.2019 року, довідки про склад сім`ї, а також покази свідків.
Так, в додатковій інформації в розділі VІІІ актів зазначено, що за вказаною адресою з 04.03.2015 року по 20.04.2017 року без реєстрації проживав ОСОБА_3 , який є цивільним чоловіком ОСОБА_1 та які вели спільне господарство.
Однак, як убачається з довідки від 01.12.2017 року виданої ОСОБА_1 , до складу її сім`ї до 01.05.2017 року зазначено: син ОСОБА_7 та мати ОСОБА_2 , що зареєстрована, але не проживає (а.с.29).
Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 11.03.2011 року по 02.11.2015 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а з 02.11.2015 року по 25.04.2017 року за адресою: АДРЕСА_2 , знятий з реєстрації в зв`язку зі смертю (а.с.132,133).
Тобто, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та за життя ОСОБА_3 в період з вересня 2015 року по 20.04.2017 року були зареєстровані за різними адресами.
Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо показів свідків, які суд оцінив критично, оскільки їх покази свідчать лише про періодичне перебування загиблого за адресою позивача та здійснення допомоги по господарству.
Покази свідків не підтвердили беззаперечно того факту, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно мешкали разом, мали спільний бюджет, витрачали спільні кошти на придбання майна для спільного користування, на утримання житла, його ремонт та інше, мали спільні права і обов"язки, тобто, що між ними склались саме усталені відносини, притаманні подружжю. 
Крім того, судом установлено, що в період з вересня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 навчався в ТОВ "Украгрохім" проходив виробничу практику, за час проходження якої грошові кошти йому не нараховувались, що підтверджується відповідною довідкою від 23.04.2019 року ТОВ "Украгрохім" (а.с.136). А доказів, що в цей період часу ОСОБА_3 мав дохід, за рахунок якого утримував позивачку, який був основним і постійним джерелом засобів її існування, апелянт не надала, а ні суду першої, а ні апеляційної інстанцій.
Крім того, як зазначала під час розгляду справи в суді першої інстанції третя особа - ОСОБА_2 і зазначене було визнано позивачкою, після смерті ОСОБА_3 його похованням займались його батьки. Також позивачкою не заперечувалось, що ОСОБА_3 навчався в м. Марганець на денній формі навчання.

Судом першої інстанції правильно встановлено та перевірено колегією суддів, що акти обстеження матеріально-побутових умов від 02.05.2018 року та від 22.02.2019 року не є належними доказами, що підтверджують факт спільного проживання, оскільки останні складені задовго після смерті ОСОБА_3 та фактично ґрунтуються на словах ОСОБА_1 , а покази свідків є суперечливими між собою. Доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю позивачка не надала.
Судом першої інстанції також вірно було враховано той факт, що до 25 серпня 2015 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком - ОСОБА_13 , що в силу закону виключає можливість врахування показів свідків щодо встановлення факту проживання сторін однією сім"єю з березня 2015 року по 25 серпня 2015 року .
З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що покази свідків при вирішенні даного спору не можуть бути правовою підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, мали бути надані належні докази у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, але таких доказів позивачкою надано не було.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.
Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Такий правовий висновок наведений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.03.2020 року по справі № 303/2865/17.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивачки щодо існування між нею та померлим ОСОБА_3 відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту у матеріалах справи відсутні.

Також не можна погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що наявність спільного сина ОСОБА_4 , може свідчити про наявність у ОСОБА_1 та за життя ОСОБА_3 спільного бюджету, ведення спільного господарства, спільних витрат та придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а свідчить лише про те, що вони мали відносини як чоловік та жінка, проте не свідчить про утворення родини та спільність побуту.

Такий правовий висновок наведений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.04.2020 року по справі № 738/1452/17.

Крім того, для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: проживання однією сім"єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменш п"ять років протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім"єю.
Відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язковою умовою для визначення осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування,купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 

Таким чином, оскільки вимоги позивачем не доведені та за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для призначення страхових виплат.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у законодавстві про соціальне страхування ясно й однозначно визначено, що право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого з-поміж інших категорій осіб мають одне з подружжя - чоловік чи дружина, до яких жінка чи чоловік, які разом проживають однією сім`єю без шлюбу, не належать.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко