ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
       15 вересня 2020 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 715/2513/19
       Провадження №22-ц/822/680/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.                          
секретар - Герман Я.І.
за участю: позивача - ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Глибоцького нотаріального округу Бреславська-Григорчак Світлана Олександрівна, про визнання договору дарування недійсним, головуючий у І-й інстанції - Маковійчук Ю.В., 

                  ВСТАНОВИВ: 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Глибоцького нотаріального округу Бреславська-Григорчак С.О., про визнання договору дарування недійсним. 
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 17 грудня 2015 року між нею та її дочкою ОСОБА_3 укладено договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі № 22953, та земельної ділянки кадастровий номер 7321086000:01:002:0648, яка знаходиться в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області, зареєстрованого в реєстрі № 22956.
Зазначала, що укладені договори не відповідають її внутрішній волі щодо правової природи правочину, оскільки, як особа похилого віку та за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги і догляду, мала на меті укласти договір довічного утримання. Вона має неповну освіту, закінчила румуномовну школу, а на час укладення договорів була пенсіонеркою за віком.
Вона страждає на ряд захворювань, в тому числі на ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонію ІІ ступеня, церебральний атеросклероз, дисциркуляторну енцефалопатію, хронічний панкреатит, хронічний холецистит, двобічний дифузний гомоартроз. Вказані захворювання у своїй сукупності не дають їй можливості у повній мірі своєчасно та повно усвідомлювати вчинювані нею окремі дії. 
Мотивувала свої вимоги тим, що безпосередньо перед укладенням оспорюваних нею договорів її родичі переконували у необхідності  передати майно ОСОБА_3 взамін на те, що вона буде забезпечувати її всім необхідним для життя. Відповідачка деякий час після укладення договорів здійснювала догляд за нею, однак в подальшому виїхала за кордон і припинила приймати будь-яку участь у її матеріальному забезпеченні, не цікавиться її здоров`ям та повідомила, що наміру брати участь у її утриманні та догляді не має.
Вказувала на те, що після підписання спірного договору вона фактично будинок відповідачу не передавала, від особистих речей його не звільняла та залишається там проживати. 
Просила визнати недійсним та скасувати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі № 22953, та земельної ділянки кадастровий номер 7321086000:01:002:0648, яка знаходиться в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області, зареєстрованого в реєстрі № 22956, які укладені 17 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
На зазначене рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. 
Зазначає, що оспорювані нею договори не відповідають її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину. При їх укладанні вона мала на меті договір довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги та догляду. Після підписання спірного договору фактично будинок відповідачці не передавала, від особистих речей не звільняла та залишається там проживати, оскільки не має іншого місця проживання. 
На апеляційну скаргу відзив не надходив. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору дарування у 2015 році позивачка мала намір укласти саме договір дарування, доказів, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору позивачем суду не надано. Вік дарувальника на момент укладення оспорюваних договорів становив 64 років, а відомостей про те, що на час укладання договору дарування позивачка мала будь-які захворювання, судом не встановлено. 
Позивачка усвідомлювала правову природу правочину та мала намір подарувати будинок саме відповідачу, своїй дочці,  їй було роз`яснено права та наслідки даного правочину, жодних порушень при укладенні договору допущено не було. Існування неприязних стосунків з обдарованою на теперішній час не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочину у 2015 році.
Будь-яких інших доказів на підтвердження недійсності договорів дарування з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, зокрема, на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення спірних договорів помилялась щодо їх правової природи, вважала їх договорами довічного утримання, суду надано не було.
Проте з таким висновком колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що згідно з п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 17 грудня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 22953, та договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 7321086000:01:002:0648, яка знаходиться в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області, зареєстрованого в реєстрі за № 22956.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Враховуючи наведене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому приміщенні після укладення договору дарування.
Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203, 229 та 717 ЦК України в сукупності вважаються правильно застосованими.
Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 715/856/16-ц.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» (в редакції на момент укладання спірних договорів) громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.
Апеляційний судом встановлено, що на момент укладання оспорюваних договорів позивачці було повних 64 роки, отже, як особа похилого віку вона потребує догляду й сторонньої допомоги, після укладення спірних договорів дарування 17 грудня 2015 року постійно проживала у спірному житловому будинку.
Суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінку тій обставині, що позивачка ОСОБА_1 під час укладення договору дарування житлового будинку, який є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цього будинку у власність відповідача лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та її утримання, що свідчить про неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і вона має істотне значення.
Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачка під час укладання нею договорів на безоплатну передачу у власність відповідачки житлового будинку і земельної ділянки усвідомлювала правову природу правочину, права та обов`язки, які виникають після укладання цих договорів між нею та відповідачкою, оскільки фактично залишилася без майна, і за віком та станом здоров`я потребує утримання.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Наведене свідчить про те, що на рівні чинного законодавства України діє принцип неподільності долі переходу нерухомого майна та земельної ділянки, відповідно до якого земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбала особа. Саме такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що за змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення позивача не було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного їй майна на користь обдарованої ОСОБА_3 , а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. У разі відмови у позові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 540 грн, за подання апеляційної скарги - 2 305,20 грн, а всього - 3 845,20 грн.
       За таких обставин, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 845,20 грн. 

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 червня 2020 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Глибоцького нотаріального округу Бреславська-Григорчак Світлана Олександрівна, про визнання договору дарування недійсним задовольнити. 
Визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 17 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Бреславською-Григорчак С.О. за реєстровим № 22953.
Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 7321086000:01:002:0648, яка знаходиться в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області від 17 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Бреславською-Григорчак С.О. за реєстровим № 22956.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої в селі Станівці Глибоцького району Чернівецької області, РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адересою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3 845 гривень 20 копійок витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 вересня 2020 року.
  
Головуючий                                                І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                         Н.К. Височанська 
                
                                                                               Н.Ю. Половінкіна