Справа № 344/5970/20 
Провадження № 22-ц/4808/884/20 
Головуючий у 1 інстанції Польська М.В. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 серпня 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену у складі судді Польської М.В. 24 червня 2020 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Уповноважений Верховної ради України з прав людини про відшкодування понесених витрат на оплату комунальних послуг з теплопостачання, утримання будинку і прибудинкової території та моральної шкоди, 
в с т а н о в и в:
13 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Уповноважений Верховної ради України з прав людини про відшкодування понесених витрат на оплату комунальних послуг з теплопостачання, утримання будинку і прибудинкової території та моральної шкоди.
Позов мотивував тим, що відповідач є співвласником 1/3 частки квартири по АДРЕСА_1 . Однак, свої обов`язки власника відповідач не виконує, покинув квартиру та не оплачує комунальні послуги. Сплачуючи комунальні платежі замість відповідача, він зазнав матеріальних збитків. Крім того, він зазнав моральних страждань внаслідок того, що утворився борг. Наявність боргу принижувала його гідність в очах сусідів, знайомих, працівників підприємств, які надавали комунальні послуги. 
Посилаючись на наведене, просив стягнути з відповідача на його користь 7 912,80 грн. на відшкодування понесених витрат на оплату комунальних послуг з теплопостачання, утримання будинку і прибудинкової території в розмірі та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
УхвалоюІвано-Франківського міського суду від 24 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Уповноважений Верховної ради України з прав людини про відшкодування понесених витрат на оплату комунальних послуг з теплопостачання, утримання будинку і прибудинкової території та моральної шкоди повернуто позивачу.
Ухвала мотивована тим, що позивачем не усунуто всі недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду від 18 травня 2020 року про залишення позовної заяви без руху, а саме не зазначено про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, а також ним так і не долучено належним чином завірені додатки згідно частин 2, 4, 5 статті 95 ЦПК України, незасвідчені копії яких містяться в матеріалах справи.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права. 
Зокрема вказує, що він підтверджує, що ним не подано інших позовів до відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Суд мав можливість з`ясувати наведене через Єдиний державний реєстр судових рішень.
Також зазначає, що на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху ним надано належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують предмет позову у даній справі, а тому підстав для повернення його позовної заяви не було.
Вважає, що постановивши оскаржувану ухвалу, суд фактично відмовив йому у доступі до правосуддя.
Посилаючись на наведене, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 7 912,80 грн. на відшкодування витрат, понесених на оплату комунальних послуг з теплопостачання, утримання будинку і прибудинкової території, та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Згідно вимог частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З урахуванням наведених положень розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 13 травня 2020 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з наведеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 7 912,80 грн. на відшкодування понесених витрат на оплату комунальних послуг з теплопостачання, утримання будинку і прибудинкової території в розмірі та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з недотриманням позивачем пункту 10 частини 3 статті 175 ЦПК України, а саме не підтверджено, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Крім того, долучені позивачем до позовної заяви копії письмових доказів не засвідчені належним чином.
22 червня 2020 року від позивача надійшла заява на виконання ухвали Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2020 року, в якій позивач вказав, що інших позовів з тим самим предметом та з тих самих підстав до цього відповідача немає. Також відповідач вказав про наявність судових рішень про стягнення з відповідача на його користь понесених витрат на оплату комунальних послуг за минулі періоди. Крім того, позивач зазначив, що ним подані належні копії документів.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу у зв`язку з тим, що позивачем не усунуто всі недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду від 18 травня 2020 року про залишення позовної заяви без руху, а саме не зазначено про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, а також ним так і не долучено належним чином завірені додатки згідно частин 2, 4, 5 статті 95 ЦПК України, незасвідчені копії яких містяться в матеріалах справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в України визнається і діє принцип верховенства права, а статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява №12964/87).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
За правилом статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.
При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.
Частинною 3 статті 185 ЦПК України, визначено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Відповідно до пунктів 8, 10 частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява, зокрема, повинна містити: перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Згідно з частиною 1 статті 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.
Відповідно до вимог частин 2, 4, 5 статті 95 ЦПК України, якою керувався суд першої інстанції, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Разом з тим, передбаченні статтю 95 ЦПК України вимоги визначені для документів, які є письмовими доказами. Відповідно до частини 6 цієї статті, якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Отже наслідком недотримання вимог статті 95 ЦПК України є виключення письмового доказу з числа доказів і розгляд справи на підставі інших доказів (частина 11 статті 83 ЦПК України), а не повернення позовної заяви.
Крім того, колегія суддів вважає, що повернення позовної заяви з підстав не підтвердження позивачем, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав (пункт 10 частини 3 статті 175 ЦПК України) при загальній відповідності оформлення позовної заяви відповідно до вимог статей 175, 177 ЦПК України є надмірним формалізмом.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення позову з формальних підстав унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
Отже, суду слід уникати зайвого і невиправдано надмірного формалізму у застосуванні норм процесуального права, які впливають на саму суть доступу до правосуддя.
Відповідно до частини 6 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала Івано-Франківського міського суду від 24 червня 2020 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому, за правилами статті 379 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 24 червня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк
В.А. Девляшевський