Постанова
Іменем України
 
01 липня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 132/761/18
провадження № 61-19122св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Журавель В. І., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи: 
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідач за зустрічним позовом - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2019 року у складі судді: Аліменко Ю. О., та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Стадника І. М., Войтка Ю. Б.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.
 
Первісний позов обґрунтований тим, що 29 жовтня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки набув у власність квартиру, загальною площею 57,8 кв. м, житловою площею 34,7 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 12 червня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Молявчик О. В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 794. Після набуття права власності АТ КБ «ПриватБанк» намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідачів, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення із зазначеної вище квартири. На виконання положення частини першої статті 109 ЖК позивачем було направлено відповідачам письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування.
 
АТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням уточнення позовних вимог, просило:
виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернуся із зустрічним позовом до АТ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру.
 
Зустрічний позов мотивований тим, що 29 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим A. A. без відома та у відсутність ОСОБА_1 звернено стягнення на майно шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на належну йому квартиру АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки, серії та номерів: 794, виданого 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Молявчик О. В., здійснено запис про право власності за № 17217653 та присвоєно реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1072459705216. Договір іпотеки дійсно укладався, але 13, а не 12 червня 2007 року і з ЗАТ КБ «ПриватБанк», а не з АТ КБ «ПриватБанк». Крім того укладений договір іпотеки не має номера. Таким чином приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв A. A. за підставу здійснення реєстрації права власності взяв неіснуючий договір іпотеки, оскільки підписаний ОСОБА_1 договір іпотеки на має серії та номера 794 і дата його укладення 13 червня 2007 pоку, а не 12 липня 2007 року. Нотаріусом порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII стосовно майна, що виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом. 
 
ОСОБА_1 просив:
скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва A. A. про державну реєстрацію права власності на належну йому квартиру АДРЕСА_1 (з відкриттям розділу), індексний № 32163450 за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки, серії та номерів: 794, виданого 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Молявчик О. В., здійснено запис про право власності за № 17217653 та присвоєно реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1072459705216.
 
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2018 року зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. про скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на квартиру прийнята до спільного розгляду з первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення та позови об`єднані в одне провадження.
 
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення відмовлено. 
 
Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. про скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на квартиру задоволено.
 
Скасовано рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. про державну реєстрацію права власності на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (з відкриттям розділу), індексний № 32163450 за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки серії та номерів 794, виданого 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Молявчик О. В., здійснено запис про право власності за № 17217653 та присвоєно реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1072459705216.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що в частині другій статті 109 ЖК встановлене загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення у разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 18 березня 2015 року в справі № 6-39цс15, від 14 грудня 2016 року в справі № 6-1141цс16. Як вбачається із пункту 33.3 договору іпотеки від 13 червня 2007 року, право власності на нерухоме майно, що є предметом договору іпотеки, зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Калинівського нотаріального округу Майбородою Г. П. 10 травня 2000 року за реєстром № 1093. Таким чином, враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк», а саме визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, та їх виселення, так як квартира не була придбана ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення, та позивачем не запропоновано відповідачам іншого постійного жилого приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду. Спірна квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, її загальна площа не перевищує 140 кв. м. Спірна квартира використовується як місце постійного проживання позичальника, тому підпадає під дію Закону № 1304-VII. Тому, з урахуванням того, що вказана кватира є єдиним житлом позивача та його родини, необхідно скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. про державну реєстрацію права власності на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (з відкриттям розділу), індексний № 32163450 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки.
 
Аргументи учасників справи
 
У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, яка підписана представником Сокуренком Є. С. , в якій просило оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові. При цьому, посилалося на порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги позивача за зустрічним позовом про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за банком, суди безпідставно послались на відсутність згоди іпотекодавця на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю що свідчить про відсутність підстав для здійснення нотаріусом держаної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ КБ «ПриватБанк» та, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Втім, суди не врахували, що сторони договору іпотеки дійшли згоди, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Отримавши вимогу від 10 травня 2012 року про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкції, що нараховані на день повернення кредиту, та не здійснивши волевиявлення щодо придбання квартири, ОСОБА_1 надав мовчазну згоду на вирішення питання в позасудовому порядку. Таким чином, між сторонами відбулось договірне погашення заборгованості за кредитним договором шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, тому помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що під час відчуження вказаної квартири, добровільної передачі іпотекодавцем спірної квартири у власність ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» не було, й іпотекодавець не надавав своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю, а тому були відсутні підстави для здійснення нотаріусом держаної реєстрації права власності на спірну квартиру. Суди не врахивали, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не містять прямої заборони на позасудове врегулювання, передбачене в Законі України «Про іпотеку». Крім цього, відповідно до постанови Верховного Суду України по справі № 6-1219цс16 від 14 вересня 2016 року, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 13 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № VIK0GA00001439, за умовами якого позичальник отримав від банку у кредит 27 570 доларів США. 
 
13 червня 2007 року для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за указаним кредитним договором між ОСОБА_1 та банком укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Молявчик О. В., зареєстрований у державному реєстрі за номером 794 (далі - договір іпотеки), відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
 
У пункті 22 договору іпотеки передбачено, що сторони дійшли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах , визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.
 
Згідно пункту 27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.
 
Банком на адресу ОСОБА_1 направлена вимога від 10 травня 2012 року про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкції, що нараховані на день повернення кредиту.
 
В порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки 29 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. на підставі договору іпотеки за індексним номером 32163450 за ПАТ КБ «Приватбанк» зареєстроване право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 .
 
Суди встановили, що спірна квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, її загальна площа не перевищує 140 кв. м та квартира використовується як місце постійного проживання позичальника, а тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) зроблено висновок, що:
«закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що квартира площею 37,10 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 23 квітня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстави для відступу від цього висновку відсутні».
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення зустрічного позову в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до АТ «ПриватБанк» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на належну ОСОБА_1 спірну квартиру за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки.
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)».
 
У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у ОСОБА_1 є саме з АТ «ПриватБанк» з приводу порушення ним права власності на квартиру внаслідок дій «ПриватБанк» щодо реєстрації за ним такого права. З урахуванням того, що ОСОБА_1 заявив позов також до неналежного співвідповідача-приватного нотаріуса, висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову щодо приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. є помилковими. Тому судові рішення в цій частині підлягають скасуванню та в зустрічному позові до приватного нотаріуса слід відмовити.
 
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина перша та друга статті 40 Закону України «Про іпотеку»).
 
У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що «ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. В разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).
 
З урахуванням того, що звернення стягнення на предмет іпотеки не відбулося, то задоволення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1 до АТ «ПриватБанк» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на належну ОСОБА_1 спірну квартиру за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки, повністю виключає задоволення первісного позову банку про виселення. Тому судові рішення в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог банку про виселення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини, в редакції цієї постанови.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено частково без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково: оскаржені рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ПриватБанк» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на належну ОСОБА_1 спірну квартиру за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки залишити без змін; оскаржені рішення в частині задоволення зустрічного позову до приватного нотаріуса слід скасувати та в задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 а до приватного нотаріуса відмовити; оскаржені рішення в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог банку про виселення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини, в редакції цієї постанови, а в іншій частині залишенню без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 412, 413 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренком Євгеном Сергійовичемзадовольнити частково.
 
Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року в частині задоволення зустрічного позову  ОСОБА_1  до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
 
В задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1  до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича відмовити.
 
Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
 
Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1  до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на належну  ОСОБА_1 квартиру за акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк»на підставі договору іпотеки залишити без змін.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2019 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року в скасованій частині втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              І. О. Дундар
 
                                                                                                        В. І. Журавель
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук