ОКРЕМА ДУМКА
 
Суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н. П., Єленіної Ж. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М.
 
на постанову від 30 червня 2020 року 
у справі № 333/6816/17
провадження № 14-87цс20
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) викладаємо окрему думку.
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної аудиторської служби України (далі - ДАСУ), головного державного фінансового інспектора ДАСУ Павлової О. В., Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради (далі - КУ «ЗОКЛ»), у якому просив: визнати недостовірними відомості відносно нього, які містяться у довідці головного державного фінансового інспектора ДАСУ Павлової О. В. від 19 червня 2017 року (без номера), складеної за результатами перевірки дотримання законодавства Запорізькою обласною державною адміністрацією (далі - Запорізька ОДА) та КУ «ЗОКЛ» при проведенні закупівельних процедур; зобов`язати ДАСУ відкликати вказану довідку не пізніше наступного дня з дати набрання законної сили рішення у вказаній справі.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 послався на те, що він є керівником КУ «ЗОКЛ». 19 червня 2017 року головним державним фінансовим інспектором ДАСУ Павловою О. В. прийнято участь у перевірці дотримання Запорізькою ОДА та КУ «ЗОКЛ» законодавства України при проведенні закупівельних процедур. Перевірку проведено на підставі документів, наданих САП за період з 1 січня по 31 грудня 2012 року. За результатами перевірки головним державним інспектором ДАСУ Павловою О. В. складено довідку від 19 червня 2017 року, в якій, на його думку, наявні твердження, що містять недостовірну інформацію. Вважає, що вказані у довідці висловлювання є неправдивими та дають підстави вважати, що КУ «ЗОКЛ» в його особі як керівника провела закупівлю товарів та уклала низку договорів, які не мали економічного обґрунтування, проведені з порушенням чинного законодавства України та призвели до витрат грошових коштів з місцевого бюджету. За такими вказаними відомостями у необмеженого кола осіб склалася негативна думка відносно нього як особи, яка вчинила протиправні дії, що призвели до значних матеріальних збитків.
Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 лютого 2018 року допустив прокурора САП до участі в справі.
Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зазначені позивачем відомості, які містяться в довідці головного державного фінансового інспектора ДАСУ Павлової О. В. від 19 червня 2017 року, є такими, що не відповідають дійсності, носять негативний характер, чим порушуються особисті немайнові права позивача, однак ці відомості не були поширені, оскільки направлені до правоохоронного органу в межах кримінального провадження.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.
Мотивуючи судове рішення, апеляційний суд виходив з того, що  висловлювання у довідці взагалі не містять згадування позивача, зокрема, і як керівника КУ «ЗОКЛ». Головний державний фінансовий інспектор ДАСУ Павлова О. В. була залучена як спеціаліст для аналізу матеріалів кримінального провадження за зверненням старшого групи прокурорів під час здійснення САП процесуального керівництва у кримінальному провадженні Національного антикорупційного бюро України за фактом вчинення службовими особами Запорізької ОДА та КУ «ЗОКЛ» кримінальних правопорушень у ході здійснення державних закупівель медичного транспорту та обладнання. Участь посадової особи ДАСУ як спеціаліста у перевірках, що проводяться правоохоронними органами, необхідна для використання її спеціальних знань, та за наслідками таких перевірок спеціалістом надається довідкова інформація, яка оформлюється відповідною довідкою, а не актом ревізії чи висновком. Ця довідка спрямовується виключно до правоохоронного органу, яким проводиться досудове розслідування у кримінальному провадження. Крім того, збереження наданої у кримінальному провадженні інформації гарантується таким інститутом як таємниця досудового розслідування. Тому суд правильно визнав, що факту поширення зазначеної позивачем інформації, що міститься у довідці, не відбулося. У цьому випадку джерелом вказаної інформації є довідка аудитора як спеціаліста, складена у межах кримінального провадження. Відомості з документа у вигляді довідки аудиторської служби могли б бути предметом аналізу на достовірність, оскільки такий документ не складений як акт ревізії чи висновок перевірки, але за умови, що такий документ не є отриманим та долученим в межах кримінального провадження, що надає йому зовсім іншого статусу. При цьому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у справі, оскільки позов заявлено щодо правовідносин, які мають розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Не погодившись із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, САПу серпні 2019 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Комунарського районного суд міста Запоріжжя від 15 лютого 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року і закрити провадження у справі.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач оскаржує дії головного державного фінансового інспектора ДАСУ, вчинені у кримінальному провадженні під час збирання стороною обвинувачення доказів. При цьому ОСОБА_1 просить зобов`язати відкликати довідку, складену під час досудового розслідування саме в цьому кримінальному провадженні та визнати недостовірною інформацію за змістом даної довідки. Обставини, які розглядалися у цій справі та у кримінальному провадженні в частині дотримання законодавства Запорізькою ОДА та КУ «ЗОКЛ»  під час проведення закупівельних процедур є тотожними та взаємопов`язаними. Довідку долучено як доказ до матеріалів кримінального провадження, в якому направлено обвинувальний акт для розгляду по суті до Комунарського районного суду міста Запоріжжя. Вирішення питання про належність та допустимість вказаної довідки (в тому числі щодо достовірності викладених у ній відомостей) як доказу у кримінальному провадженні відповідно до положень статті 87 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) є виключною компетенцією судової інстанції під час розгляду кримінальної справи. У зв`язку з цим заявлений у цій справі спір має здійснюватися за правилами кримінального судочинства, а тому провадження у справі підлягає закриттю. Крім того стороною захисту обвинуваченого ОСОБА_1 у кримінальному провадженні вживаються заходи для визнання неналежним та недопустимим доказом довідки від 19 червня 2017 року, шляхом її оскарження в порядку як цивільного, так і адміністративного судочинства. 20 березня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду розглянуто адміністративну справу № 808/3230/17 за позовом КУ «ЗОКЛ»  до ДАСУ, треті особи: ОСОБА_1 , головний державний фінансовий інспектор ДАСУ Павлова О. В., САП, про визнання дій протиправними, предметом спору в якій є правомірність дій ДАСУ щодо виділення працівника як спеціаліста ( Павлової О. В. ) для участі у перевірці з питань дотримання законодавства у кримінальному провадженні. За наслідками перегляду ухвалених у справі судових рішень Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову про закриття провадження у справі з тих підстав, що оскаржувані дії ДАСУ не створюють для КУ «ЗОКЛ» будь-яких правових наслідків, а тому ці правовідносини не породжують виникнення публічно-правового спору, який віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
У вересні 2019 року ДАСУ та головний державний фінансовий інспектор ДАСУ Павлова О. В. подали відзиви на касаційну скаргу, в яких погоджуються з доводами касаційної скарги САП та просять її задовольнити. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої з статті 403 ЦПК України огляду на те, що судові рішення у цій справі оскаржуються  САП з підстав порушення правил предметної та суб`єктної юрисдикції, а Велика Палата Верховного Суду не викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, зокрема можливості розгляду в порядку цивільного судочинства вимог про спростування недостовірної інформації викладеної в документах, долучених до матеріалів кримінального провадження.
Крім того, колегія суддів посилається на те, що на розгляді в Касаційному цивільному суду у складі Верховного Суду знаходилися (знаходяться) справи з подібними вимогами, в яких позивачі, серед іншого, просять спростувати інформацію, наведену в підозрах про вчинення кримінального правопорушення, експертних висновках, аудиторських довідках, протоколах інвентаризаційної комісії, тощо, які можуть бути визнані допустимими доказами в іншій справі, зокрема в кримінальній.
Зокрема, у справі № 332/293/17 фізична особа звернулась із позовом про спростування недостовірної інформації що міститься в аудиторському звіті Державної фінансової інспекції у Запорізькій області. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 2 жовтня 2019 року, погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, дійшов висновку про те, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, що не відповідає характеру та природі відносин, які виникли між сторонами цього спору. За правилами статті 13 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» в судовому або адміністративному порядку можуть бути оскаржені дії або бездіяльність посадових осіб органу державного фінансового контролю. Питання щодо проведення уповноваженими органами державного фінансового аудиту суб`єктів господарювання державного сектору економіки, складання за його результатами аудиторського звіту та надання зауважень до аудиторського звіту регулюється спеціальними нормами публічного права, а відносини, що виникли між сторонами, засновані на владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, тому цивільне законодавство до них не застосовується. Застосування цивільно-правових способів захисту прав та інтересів до відносин, що виникли у публічно-правовій сфері і учасниками яких є сторони вказаного спору, законом не допускається. У розумінні цивільно-правового закону поширена стосовно позивача інформація не є таким видом інформації, що може бути визнана судом недостовірною у порядку захисту цивільних прав та інтересів особи.
Таким чином, суд касаційної інстанції, погоджуючись з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права. Висновок про можливість розгляду заявлених вимог в порядку іншого судочинства у постанові не викладено.
У справі № 757/4403/16-ц фізична особа звернулась до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, поширеної представниками відповідачів під час спільних брифінгів.Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 3 квітня 2019 року погодився із висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що у порядку цивільного судочинства не може розглядатися спір про спростування інформації органу досудового розслідування про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом. Інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, взята з контексту конференції та в ній не йдеться й не стверджується про винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень позивачем, у виступі та відповідях на запитання представників засобів масової інформації лише зазначено, що слідством вивчається питання причетності позивача до участі у протиправних діях, а тому принцип презумпції невинуватості не порушено.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 за позовом фізичної особи до іншої фізичної особи про визнання недійсним договору дарування грошових коштів середі іншого, зроблено висновок про те, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиціального рішення суду для публічних відносин.  Зазначений висновок суду касаційної інстанції стосувався закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою державної фіскальної служби з тих підстав, що ця особа не надала доказів порушення її права оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, в той час, як фіскальна служба посилалась на те, що позов заявлено з метою уникнення оподаткування та скасування податкових повідомлень-рішень щодо відповідача.
В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року зазначено, що у порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, для яких законом установлено інший порядок оскарження, а Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду не висловлювався щодо можливості спростування інформації викладеної в експертному висновку, складеному в межах досудового розслідування, в порядку, визначеному КПК України.
Водночас колегія суддів вважає, що в цивільній справі недопустимою є оцінка достовірності висновку відповідного органу, викладеного в акті перевірки (експертному висновку, аудиторській довідці, протоколі інвентаризаційної комісії, тощо), одержаного в межах досудового розслідування в кримінальній справі чи справі про адміністративне правопорушення (дисциплінарній справі), оскільки оцінка висновку відповідного органу щодо порушення заявником (іншою особою) вимог законодавства виходить за межі предмету дослідження у справі щодо характеру інформації та компетенції цивільного суду, якому справи кримінальної чи адміністративної юрисдикції не підвідомчі. 
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду звертає увагу на те, що це нова правова проблема, яка раніше не вирішувалася, а тому її вирішення має надзвичайно важливе значення і є вкрай необхідним. Без правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, щодо можливості розгляду в порядку цивільного судочинства вимог про визнання недостовірною інформації, що викладена в документах, які можуть бути визнані доказами в кримінальному провадженні, правильно сформулювати правову позицію у цій справі є неможливим. 
30 червня 2020 року постановою Великої Палати Верховного Суду (далі - Постанова) касаційну скаргу САП задоволено, рішення Комунарського районного суд міста Запоріжжя від 15 лютого 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року скасовано, провадження у справі закрито.
Постанову мотивовано тим, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. 
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті провадження за такими позовами слід відмовлятина підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а у разі, якщо провадження було відкрите, - закривати його на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України (пункти 27, 28, 41, 42 Постанови).
Із такими висновками погодитись не можемота висловлюємо окрему думку з огляду на наступне. 
Під час розгляду справи судами встановлено, що 1 червня 2017 року прокурор САП звернувся до ДАСУ з листом про виділення компетентного спеціаліста для проведення перевірки додержання вимог чинного законодавства при проведенні закупівельних процедур в рамках кримінального провадження за фактом вчинення службовими особами Запорізької ОДА та КУ «ЗОКЛ» у ході здійснення державних закупівель медичного транспорту та обладнання кримінальних правопорушень, передбачених частиною п'ятою статті 191, частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України.
У відповідь на це звернення заступник голови ДАСУ листом від 6 червня 2017 року повідомив про виділення такого спеціаліста.
На підставі документів, наданих САП, головний державний фінансовий інспектор ДАСУ України Павлова О.В. склала довідку від 19 червня 2017 року щодо дотримання законодавства України Запорізькою ОДА та КУ «ЗОКЛ» під час проведення закупівельних процедур у періоді з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року.
Певні відомості, наведені у цій довідці, ОСОБА_1 просить визнати недостовірними, вказуючи на те, що за ними ідентифікується його особа як керівника КУ «ЗОКЛ», тому у загалу (необмеженого кола людей) складається враження, що вказана установа під його керівництвом провела закупівлю товару та уклала ряд договорів, які не мали економічного обґрунтування та проведені з порушенням чинного законодавства України, що призвело до витрат грошових коштів з місцевого бюджету нецільовим шляхом. 
Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 ЦПК України у чинній редакції.
Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація (частина перша статті 201 ЦК України).
Згідно з положеннями статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації, а також право звернутися до суду з позовом про їх захист.
Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу (частина перша статті 275 ЦК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 277 цього Кодексу фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.
Позивач послався на те, що інформація, викладена в довідці державного фінансового інспектора ДАСУ за зверненням САП на підставі статей 31, 71, 93 КПК України, є недостовірною та принижує його честь, гідність і ділову репутацію як керівника КУ «ЗОКЛ». Просив визнати цю інформацію недостовірною та відкликати довідку.
Статтею 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Таємною визнається, зокрема, інформація, яка містить таємницю досудового розслідування (стаття 21 Закону України про інформацію, статті 6, 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
Недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування визначено статтею 222 КПК України, якою встановлено кримінальну відповідальність за незаконне розголошення таких відомостей.
Згідно з листом САП від 1 червня 2017 року державного фінансового інспектора ДАСУ було залучено в якості спеціаліста на підставі статті 71 КПК України з метою проведення повного та об`єктивного досудового розслідування під час збирання доказів відповідно до статті 93 цього Кодексу.
Тобто позивач просить визнати недостовірною інформацію, яка міститься в довідці спеціаліста, отриманій під час досудового розслідування та долученій у якості доказу до матеріалів кримінального провадження, таємниця якої охороняється КПК України, Законом України «Про доступ до публічної інформації», та оцінку якій, як доказу, має бути надано в межах кримінального провадження згідно зі статтею 94 КПК України. 
Погоджуємося з  думкою, викладеною  в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13  травня 2020 року про те, що в цивільній справі недопустимою є оцінка  достовірності висновку  відповідного  органу, викладеного в  акті перевірки (експертному висновку, аудиторській довідці, протоколі інвентаризаційної комісії,  тощо),  одержаного в  межах досудового  розслідування  в  кримінальній справі чи справі про адміністративне правопорушення (дисциплінарній справі).
У порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, для яких законом установлено інший порядок оскарження.
Разом із тим, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, передаючи справу на розгляд до Великої Палати Верховного Суду послався на те, що позиція стосовно можливості спростування інформації, викладеної у висновку спеціаліста, складеному в межах досудового розслідування в порядку, визначеному КПК України, не висловлювалася.
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналогічна норма містилась у статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду із цим позовом.
Правове регулювання та особливості захисту особистих немайнових прав фізичної особи - честі, гідності й ділової репутації внаслідок поширення інформації, яку позивач вважає недостовірною, визначено у цивільному законодавстві України. А тому спростування такої інформації з підстав порушення нею особистих немайнових прав особи в порядку, визначеному КПК України, не відповідає завданням кримінального судочинства та не передбачено цим Кодексом. Рішення, дії та бездіяльність слідчого, прокурора, які стосуються отримання, використання інформації, що міститься у довідці спеціаліста, у порядку, передбаченому КПК України, позивачем не оскаржуються. За таких обставин відсутні підстави для закриття провадження у справі з тих мотивів, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України). 
Законодавець у частині першій статті 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права.
Ураховуючи предмет та підстави цього позову, а також те, що вимоги про визнання недостовірною інформації, яка міститься в довідці спеціаліста, та про відкликання цієї довідки спрямовані не на захист порушеного права, а на створення передумов для подальшого нівелювання інформації, яка міститься у доказі, долученому до кримінального провадження, апеляційний суд, на нашу думку, дійшов обґрунованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наведених ним мотивів.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. 
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»). 
При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М . В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; повинно йтися про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.
У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 8 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року  № 9-зп вбачається, що частина перша статті 55 Конституції України   містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються  перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку  відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.
Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.
Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так і інших прав та свобод людини і громадянина.
Частина перша статті 55 Конституції України відповідає зобов`язанням України, які виникли, зокрема, у зв`язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 1950 рік), що згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України. 
Вважаємо, що обмеження доступу до правосуддя можливе лише у випадках, встановлених законом. Тлумачення, тим більше розширювальне, такого обмеження є недопустимим і виходить за межі повноважень суду.
На власний розсуд витлумачивши положення пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України та закривши провадження у справі, Велика Палата Верховного Суду не звернула уваги на вимоги статті 256 цього Кодексу, згідно з якими у разі, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Таким чином висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що розгляд заявлених ОСОБА_1 вимог як позовних не може відбуватися за правилами жодного виду судочинства - обмежує права позивача на судовий захист, є втручанням у принцип диспозитивності, який передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту. 
При цьому Велика Палата Верховного Суду не зазначила, в який спосіб, з урахуванням конституційного принципу судового захисту та правової визначеності, відсутності будь-якого закону про заборону звернення до суду з таким позовом, позивач може захистити свої права, які він вважає порушеними. 
З огляду на викладене, характер спірних правовідносин, суб`єктний склад сторін у цих правовідносинах, вважаємо, що апеляційний суд, розглянувши позовні вимоги фізичної особи про визнання недостовірною інформації, викладеної у висновку спеціаліста, складеному в межах досудового розслідування, дійшов обґрунованого висновку саме про відсутність підстав для задоволення позову з наведених ним мотивів, вказавши про відсутність правових підстав для закриття провадження у справі, оскільки позов заявлено щодо правовідносин, які мають розглядатися за правилами цивільного судочинства.
 
Суддя   	Н. П. Лященко   Ж. М. Єленіна   О. Б. Прокопенко  	
 	О. М. Ситнік