ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 р.	Справа № 520/14296/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Сіренко О.І. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.
позивача ОСОБА_1 
представника апелянта Туз О.С.
представника апелянта Мієнко Д.Р.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Херсонського (79) прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 07.04.20 року по справі № 520/14296/19
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       79 (Херсонського) прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України               
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до 79 (Херсонський) прикордонного загону (військова частина 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив суд :
- визнати протиправною бездіяльність 79 (Херсонського) прикордонного загону (військова частина 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління щодо невиплати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню) належних звільненому працівникові сум;
- зобов`язати 79 (Херсонський) прикордонний загін (військова частина 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму 44 851,05 (сорок чотири тисячі вісімсот п`ятдесят одна) гривню 5 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 30.07.2018 року по 29.10.2018 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на його думку, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не здійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 11.08.2017 року по 30.10.2019 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до 79 (Херсонський) прикордонного загону (військова частина 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність 79 (Херсонського) прикордонного загону (військова частина 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління щодо невиплати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню) належних звільненому працівникові сум.
Зобов`язано 79 (Херсонський) прикордонний загін (військова частина 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 30.07.2018 року по 29.10.2018 року.
В іншій частині позовні вимоги залишені без задоволення
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на  його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі, представник ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) зазначає, що моментом коли позивачу стало відомо про порушення його прав та законних інтересів є момент звільнення з військової служби або момент виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, проте ніяк не дата засідання громадської ради. 
На користь даного твердження свідчить також той факт, що при звільненні ОСОБА_1 був виданий Атестат на предмети речового майна № 171-18 від 28.07.2018 року, в якому визначався перелік виданого останньому майна, а також останній, начальником відділення речового забезпечення старшим лейтенантом ОСОБА_2 , усно був повідомлений про перелік майна якого мала компенсуватись після звільнення останнього з військової служби із зазначенням загальної суми її вартості, а отже про порушення його прав йому було відомо на наступний день після звільнення.
Відповідач зауважує, що на вимогу про стягення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені працівника з посади розповсюджується тримісячний строк звернення до суду, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Як вбачається із матеріалів адміністративної справи, позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені.
На думку відповідача, суд першої інстанції з урахуванням того факту, що позивач навіть не просив суд про поновлення строку для подання позовної заяви з метою захисту прав та законних інтересів, прийняв позовну заяву до розгляду без будь-яких застережень з даного приводу і фактичного підтвердження поважності причин пропуску строку та розглянув в порядку спрощеного провадження, що в свою чергу викликає нерозуміння та тягне за собою, як наслідок, неправомірність (протиправність) винесеного рішення.
Також, відповідач звертає увагу, що під час проходження служби отримати таку компенсацію військовослужбовці не мають права. Таким чином виходячи із нормативного аналізу і системного зв`язку із положень статей 9 та 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та положень Постанови 178 слідує, що грошова компенсація за неотримане речове майно - не входить до складу грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовців. Дана виплата носить особливий і одноразовий компенсаційний характер, і радше є певною соціальною пільгою на яку має право військовослужбовець після звільнення з військової служби, що обумовлена особливостями її проходження.
За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.
Як вказувалося вище, компенсація за неотримане речове майно, не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, тому не є оплатою праці, а відповідно й вимоги статей 116, 117 КЗпП України не можуть бути застосовані у даних правовідносинах.
Також, відповідач зауважує, що компенсації як такі в КЗпП України передбачені в розділі VIII «Гарантії і компенсації» і не відносься до розділу VII "Оплата праці" в якому й містяться норми ст.116 та 117 КЗпП.
Виходячи з вищевикладених обставин, в їх сукупності, логічно слідує те, що положення статей 116, 117 КЗпП України не розповсюджуються на дані спірні правовідносини.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представники апелянта підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.
Позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу в лавах державної прикордонної служби України на різних посадах Азово-Чорноморського регіонального управління. На речовому забезпеченні перебував в 79 (Херсонському) прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_1 ).
30.07.2018 року наказом Азово-Чорноморського регіонального управління від 26.07.2018 року № 286-ос позивача визнано не придатним та звільнено з військової служби за станом здоров`я. 
Згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 сформованої АТ КБ «ПриватБанк» компенсацію за речове майно виплачено лише 29.10.2018 року.
Позивач звернувся до Херсонського прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України із заявою, в якій просив здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку грошової компенсації вартості за не отримане речове майно.
Відповідачем листом від 09.12.2019 року № 11/М-124 відмовлено у здійсненні виплати.
Позивач, вважаючи вищевказані дії протиправними, звернувся з адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності 79 (Херсонського) прикордонного загону (військова частина 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління щодо невиплати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню) належних звільненому працівникові сум та зобов`язання 79 (Херсонський) прикордонного загону (військової частини 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 30.07.2018 року по 29.10.2018 року.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Так, предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Разом із тим Верховний Суд акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.
За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Як зазначалося вище, відповідач здійснив виплату належної позивачу грошової компенсації 29.10.2018 року, проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 26 грудня 2019 року, тобто майже через рік після отримання належних йому при звільненні коштів.
Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує позивачем не наведнені підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Згідно із частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.
Частинами 3 та 4 статті 123 КАС України передбачено, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, наведених вище обставин не врахував та не дав їм належної оцінки, що є безсумнівною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та прийняття нової постанови про залишення позовних вимог без розгляду.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Херсонського (79) прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 )  задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 року по справі № 520/14296/19  скасувати.
Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до 79 (Херсонський) прикордонного загону (військова частина 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.І. Сіренко    В.А. Калиновський   	
Повний текст постанови складено  09.07.2020 року