КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/8024/2019                     
справа №362/195/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2020 року                                                                                                м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Марчука О.Л. 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення коштів,-
встановив:
 
            В січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила розірвати достроково договір оренди земельної ділянки, укладений 27 жовтня 2018 року між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Київської області 27 листопада 2018 року, скасувати державну реєстрацію цього договору та стягнути 625 грн. невиплаченої суми орендної плати.
 
            Вимоги обґрунтовує тим, що є власником земельної ділянки кадастровий номер 3221455300:02:007:1707, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
            13 вересня 2018 року довіреністю уповноважила ОСОБА_3 продати зазначену земельну ділянку. Поряд з цим, останнім 27 жовтня 2018 року укладено зазначений договір оренди із своєю дружиною ОСОБА_1 на строк 49 років. Вказує, що орендної плати не отримувала, на земельну ділянку потрапити не може та в її бік лунають погрози від ОСОБА_3 .
 
            Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2020 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено розірвати укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки від 27 жовтня 2018 року, стягнуто з ОСОБА_1 орендну плату в сумі 625 грн. та 1681,60 грн. у відшкодування судових витрат. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
 
            Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.
 
            В апеляційній скарзі посилається на те, що у зв`язку із запровадженням карантину не мала змоги з`явитися в судове засідання, у зв`язку із чим суд мав відкласти розгляд справи.
 
            Зазначає, що у зв`язку із побутовим конфліктом між сторонами не мала змоги передати орендну плату особисто ОСОБА_2 , а тому передала її представнику ОСОБА_3 за два роки оренди.
 
            В судовому засіданні відповідач та її представник адвокат Лук`янець В.С. доводи апеляційної скарги підтримали.
 
            Позивач та її представник адвокат Яровенко В.М. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
 
 Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції установлено, що відповідно до даних Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-КВ №041356/33965 від 25 червня 2002 року, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 грудня 2019 року, витягу з Державного земельного кадастру від 08 серпня 2019 року  ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка НОМЕР_1 , площею 0,051 га, кадастровий номер 3221455300:02:007:1707 для ведення садівництва по АДРЕСА_2 .
 
Нотаріально посвідченою довіреністю від 13 вересня 2018 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися та управляти земельною ділянкою кадастровий номер 3221455300:02:007:1707. Довіреність передбачає право надання земельної ділянки в оренду.
 
27 жовтня 2018 року ОСОБА_2 , від імені якої на підставі цієї довіреності діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, що вказана вище.
 
Договір укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення на строк 49 років.
 
Згідно із пунктом 4.1 орендна плата вноситься щороку в сумі 500 грн.
 
Згідно із пунктом 4.2 обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням інфляції.
 
Згідно із пунктом 4.3 орендна плата вноситься щомісячно до 20 числа орендодавцю.
 
Пунктом 6.1 договору передбачено, що її передача здійснюється у 5 денний строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі.
 
Згідно із пунктом 12.3 договору дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.
 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 04 грудня 2018 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (державний реєстратор - приватний нотаріус Бобков О.В.).
 
Нотаріально посвідченою заявою від 21 листопада 2018 року ОСОБА_2 заявила про скасування довіреності на ім`я ОСОБА_3 .
 
Відповідно до спільної письмової розписки від 15 листопада 2018 року, ОСОБА_1 як орендар передала ОСОБА_3 як представнику ОСОБА_2 1000 грн. орендної плати за два роки оренди згідно договору оренди земельної ділянки від 27 жовтня 2018 року. 
 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не дотрималась умов договору про щомісячну сплату орендної плати. Суд відхилив спільну розписку з огляду на те, що за умовами договору, орендар зобов`язаний здійснювати орендну плату кожного місця, а не щороку, та на користь орендодавця, а не іншої особи.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах та відповідають нормам матеріального права.
 
Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
 
Згідно частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України "Про оренду землі".
 
Приписами статті 1 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що оренда землі - засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
 
Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
 
Приписами статті 24  Закону України "Про оренду землі" встановлено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
 
Положеннями статті 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
 
Пунктом "д" частини 1 статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
 
Отже, розглядаючи спори про розірвання договору оренди з підстав заборгованості по орендній платі, слід мати на увазі, що згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України "Про оренду землі" основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.
 
Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають  систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, які підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що її земельну ділянку використовує інша особа.
 
Згідно з частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
 
Відповідно до пункту 12.3 договору оренди землі, його дія припиняється шляхом розірвання: за взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також інших підстав, визначених законом.
 
Отже внаслідок несплати орендної плати, орендодавець значною мірою позбавляється того, на що розраховував при укладенні договору, тобто на матеріальну вигоду, яку може використовувати для власних цілей. Захист цивільного права в суді із вимогами про стягнення суми прострочення, очікування такої оплати чи очікування до моменту повторної несплати призвело б до суттєвого звуження прав та інтересів власника земельної ділянки у договірних правовідносинах, що мають відповідати принципам добросовісності.
 
Відповідно до умов укладеного між сторонами договору установлено щомісячну сплату орендної плату орендодавцю до 20 числа ( пунктом 4.3 договору).
 
Відповідачем не доведено виконання умов цього пункту договору, що є підставою для висновку про систематичну несплату орендної плати.
 
Згідно статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
З огляду на вказані приписи цивільного процесуального законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині недоведеності сплати відповідачем орендної плати за два роки в сумі 1000 грн.
 
Одночасно судом правильно установлено про домовленість сторін щодо щомісячної сплати орендної плати, при цьому пункт 4.1 врегульовує визначення розміру орендної плати за рік в  сумі 500 грн. та не скасовує умову пункту 4.3, яким визначено порядок сплати щомісячно до 20 числа.
 
Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтованих посилань на докази, якими б спростовувались висновки суду першої інстанції про встановлення факту систематичного невиконання умов договору, та фактичного зводяться до довільного трактування умов укладеного між сторонами договору.
 
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2020 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 28 липня 2020 року. 

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

В.В. Соколова