ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4440/20 Справа № 201/11618/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Мамедової О.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", Державного реєстратора Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради Дворецької Юлії Олексіївни про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, –

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивована тим, що 17.12.2007р. між позивачкою ОСОБА_1 і Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 07.1/314-7. Кредит надавався їй на придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , згідно з договором купівлі-продажу від 17.12.2007р. 17.12.2007р. між сторонами з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено іпотечний договір № 937, на підставі якого в іпотеку банка передано вказану квартиру. 01.07.2019р. державним реєстратором ДП КП «ДМБТІ» прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: № 47562218 від 01.07.2019р. про реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки – вказану квартиру. Позивач вказала, що ПАТ «Укрсоцбанк» при зверненні стягнення на предмет іпотеки порушені права малолітньої дитини позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачкою у квартирі, оскільки при реєстрації права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» попередньої згоди від органу опіки і піклування банком не отримано. Крім того позивач вказала, що у порушення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», право власності зареєстроване за банком на нерухоме, площа якого не перевищує 140 кв. метрів (для квартири), а також є єдиним житлом позичальника. У порушення умов договору і ст. 37 Закону України «Про іпотеку» реєстрація здійснена без укладення з ПАТ «Укрсоцбанк» та іпотекодавцем (позивачкою ОСОБА_1 ) окремого договору про задоволення вимог банку. Державним реєстратором здійснена реєстрація права власності з порушенням вимог п.п. 57, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 25.12.2015р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки вимоги банку є спірними, а іпотекодавцем (позивачкою) не було отримано письмову вимогу про усунення порушень.
Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Дворецької Ю.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 47562218 від 01.07.2019 12:53:35 щодо державної реєстрації права власності Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки: квартиру, загальною площею 61.2 кв.м., житловою площею 35.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ,запис про право власності: 32194066; компенсувати судові витрати за рахунок відповідачів.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано запис державного реєстратора КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Дворецької Ю.О.: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 47562218 від 01.07.2019 12:53:35 щодо державної реєстрації права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки: квартиру, загальною площею 61.2 кв.м., житловою площею 35.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , запис про право власності: 32194066. Поновлено право власності ОСОБА_1 шляхом поновлення запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 61,2 кв.м на підставі договору купівлі-продажу , ВКС № 339416, реєстровий № 9922, від 17.12.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. У задоволенні вимог до державного реєстратора КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Дворецької Юлії Олексіївни — відмовлено. Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1152,60 грн.
Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
ОСОБА_1 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що правонаступником відповідача - AT «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк». Як видно з протоколу загальних зборів акціонерів AT «Альфа-Банк» № 4/2019 від 15.10.2019р. НБУ надано дозвіл на реорганізацію шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» до AT «Альфа-Банк». Рішенням цих загальних зборів акціонерів AT «Альфа-Банк» затверджено передавальний акт від 11.10.2019р. та визначено, що всі акціонери AT «Альфа-Банк» визнають права і обов`язки AT «Укрсоцбанк», визначені у передавальному акті. Визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», які зазначені у Передавальному акті, виникає у AT «Альфа-Банк» з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019р. (з дати затвердження Передавального акту цими загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк».
Судом встановлено, що позивачці належала на праві власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2007р. 
На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора КП «Дніпропетровське МБТІ» від 01.07.20419р. право власності на квартиру зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк», що видно з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 21.08.2019р., де підставою для реєстрації визначено кредитний договір від 17.12.2007р. № 07.1/314-7 та договір іпотеки від 17.12.2007р. 
Судом встановлено, що 17.12.2007р. ОСОБА_1 уклала з АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого став ПАТ «Укрсоцбанк», договір кредиту № 07.1/314-7, на підставі якого отримала кредит в іноземній валюті в сумі 65000,00 доларів США зі сплатою 12,5 відсотків річних з кінцевим терміном погашення – до 16.12.2032р. Кредит був наданий для придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
У забезпечення виконання зобов`язань за яким передала означену квартиру в іпотеку банку на підставі договору іпотеки № 937 від 17.12.2007р. 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2015р. задоволені позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 07.1/314-7 від 17.12.2007р. станом на 28.05.2015р. у сумі 2591396,92 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом – 1 301298,27 грн. (строкова заборгованість - 961313,87 грн. та прострочена заборгованість – 339984,40 грн.); заборгованість за простроченими відсотками – 902085,47 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 109833,23 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків – 278179,95 грн. 
Відповідно цього рішення, судом під час розгляду справи установлено, що у забезпечення виконання кредитного договору, 17.12.2007р. між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно якого, останній взяв на себе солідарний обов`язок щодо повернення суми кредиту в строк до 16.12.2032 р., відсотків, а також можливих штрафних санкцій, відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимог. З урахуванням того, що вимога щодо виконання зобов`язань за договором кредиту № 07.1/314-7 від 17.12.2007р. надіслана ОСОБА_3 27.07.2015р. та позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості пред`явлено 01.09.2015р., таким чином позовні вимоги до поручителя ОСОБА_3 пред`явлено без пропуску шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, отже вони підлягають задоволенню і в частині вимог до поручителя.
Судом встановлено, що листом від 10.05.2019 р. АТ «Укрсоцбанк» направило боржнику ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку із непогашенням заборгованості за кредитним договором № 07.1/314-7 від 17.12.2007р. в сумі 145590,99 доларів США, що станом на 10.05.2019р. згідно з курсом НБУ складає 3821697,97 грн. Разом із тим, конверт із цим повідомленням, направлений 11.05.2019р. на адресу позивачки ОСОБА_1 - АДРЕСА_3 , повернувся 28.05.2019р. на адресу відправника із позначкою пошти «за закінченням терміну зберігання».
Як видно зі змісту іпотечного договору у п.п. 4.4. сторони домовилися, що дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається у разі невиконання Іпотекодавцем зобов`язань, передбачених -договором кредиту (в тому числі в разі несвоєчасного погашення процентів) та/або у разі невиконання Іпотекодавцем зобов`язань, передбачених підпунктами 2.1.1.-2.1.14. цього Договору.
Відповідно до п. 4.6. іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів:
4.6.1. на підставі рішення суду; або
4.6.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; або
4.6.3. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або
4.6.4. шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або
4.7. У разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація Предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме:
4.7.1. шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України „Про іпотеку”; або
4.7.2. або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
Відповідно до п. 4.8. іпотечного договору у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
При цьому, відповідно до п. 4.9. іпотечного договору у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», п.4.6.3. цього договору (застереження про задоволення вимог кредиторів), цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за цим договором, та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, шо є Предметом іпотеки за Іпотекодержателем в органах БТІ.
Встановлено, що ОСОБА_1 і ПАТ «Укрсоцбанк» погодили право іпотекодержателя на задоволення його вимог шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки (п. 4.6.3 Іпотечного договору).
Таким чином у іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що спростовує доводи позивача про те, що відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», яка діяла на момент укладення договору, передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя можлива лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, якого між сторонами укладено не було.
Судом установлено, що Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору від 10.05.2019р. позивачка не отримувала, а конверт повернувся стягувачу із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».
Доказів про те, що ОСОБА_1 було отримано від банку будь-які повідомлення відповідачем суду не надано.
07.06.2014р. набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. № 1304-VII, пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Судом встановлено, що іпотекодержатель (банк) у позасудовому порядку (шляхом реєстрації права власності за собою на підставі п.п. 4.6.3., п. 4.9. договору іпотеки) набув право власності на предмет іпотеки, внаслідок чого нерухоме житлове майно вибуло з власності іпотекодавця без її згоди, як власника.
Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.
Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.
Аналогічна правова позиція стосовно розповсюдження на спірні правовідносини під час звернення стягнення предмета іпотеки шляхом реєстрації права власної на підставі договору іпотеки Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» висловлена Верховним Судом у постанові від 31.10.2018р. по справі № 465/1310/17 (провадження № 61-29441св18).
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на спірні правовідносини щодо заборони переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, оскільки загальна площа квартири, яка є предметом іпотеки, становить 61,2 кв.м.
Крім того, як встановлено з відмітки про реєстрацію місця проживання у паспорті позивачки, а також довідки про склад сім`ї № 8679 від 08.10.2018р., місцем проживання позивачки та її дітей - ОСОБА_4 і неповнолітнього ОСОБА_2 (2007 р.н.) є спірна квартира ( АДРЕСА_2 ). 
Суд встановив, що спірне нерухоме майно виступає як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті; спірна квартира використовується позивачкою ОСОБА_1 як місце постійного проживання, відомостей про наявність іншого нерухомого майна у власності позивачки – суду не представлені.
Крім того, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22.01.2020р. встановлено, що у позивачки у власності немає іншого нерухомого майна, окрім квартири, яка була передана в іпотеку.
Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» та ст. 177 СК України правочини щодо майнових прав малолітньої дитини потребують дозволу органу опіки та піклування.
Відповідно до довідки про склад сім`ї № 8679 від 08.10.2018р., місцем проживання позивачки і неповнолітнього ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є спірна квартира ( АДРЕСА_2 ) (а.с. 33), іншого нерухомого майна позивачка не має. 
Встановлено, що дозвіл органу опіки та піклування на здійснення реєстрації права власності на квартиру за банком, право користування якою має малолітня дитина, не отримувався, що підтверджено матеріалами витребуваними судом, які стали підставою для реєстрації права власності.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача до АТ «Альфа-Банк» в частині скасування запису державного реєстратора КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Дворецької Юлії Олексіївни: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 47562218 від 01.07.2019 12:53:35 щодо державної реєстрації права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки: квартиру, загальною площею 61.2 кв.м., житловою площею 35.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , запис про право власності: 32194066, суд виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог в цій частині, зокрема, за наслідками прийнятого державним реєстратором КП «Дніпропетровське МБТІ» Дворецькою Ю.О. рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру позивачки за ПАТ «Укрсоцбанк» за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» призвели до незаконного позбавлення права власності позивачки, порушили її право на володіння своїм майном; відсутність дозволу органу опіки та піклування на проведення реєстраційної дії з реєстрації права власності на нерухоме майно вказує на протиправність відповідного рішення та необхідність його скасування.
Враховуючи приписи ст.ст. 2, 3, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункти 51, 52 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011р. № 1141, суд також дійшов висновку, що відновленням становища, яке існувало до порушення, є також поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності позивачки.
Відмовляючи у задоволенні вимог до державного реєстратора КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Дворецької Ю.О., суд виходив з того, що спір між сторонами виник з приводу порушення права власності позивачки на квартиру внаслідок дій з реєстрації такого права за ПАТ «Укрсоцбанк».
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивач просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, однак суд скасував запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, хоча таких позовних вимог не було в позовній заяві.
Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна, з огляду на наступне.
Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції від 16.01.2020, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом ”а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом ”а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Згідно з абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів. на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
У постанові від 19 лютого 2020 року Верховного суду у справі № 758/2524/17, http://reyestr.court.gov.ua/Review/87793770 вказано: “Водночас колегія суддів Верховного Суду не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про визнання протиправним і скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки рішення суб`єкта державної Реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.
Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Постановою від 06 лютого 2020 року Верховного Суду у справі 201/161/18, http: //reyestr, со art, gov.ua/Review/87517137, залишено без змін рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2018 року, не лише скасовано рішення державного реєстратора та витребувано майно з чужого незаконного володіння, а й скасовано реєстрацію права власності на квартиру, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та поновлено реєстраційний запис про право Позивача власності на квартиру.
У зв`язку із змінами до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вірним способом захисту прав стало визнання протиправним і скасування запису про право власності.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у позові спосіб захисту визначено наступним чином: Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора Комунального підприємства “Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації” Дніпропетровської обласної ради Дворецької Юлії Олексіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 47562218 від 01.07.2019 12:53:35 щодо державної реєстрації права власності Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки: квартиру, загальною площею 61.2 кв.м, житловою площею 35.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , запис про право власності: 32194066.
Отже, позивач просив визнати протиправним і скасувати, як рішення державного реєстратора, так і запис про право власності, тому суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні надав оцінку вказаному факту, а саме вказав: Ураховуючи вищевказаний висновок Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що позивачкою обрано вірний спосіб захисту порушеного права шляхом скасування рішень державного реєстратора і поновлення записів про право власності. Водночас, захищаючи право позивачки, суд, зважаючи на вищевказаний правовий висновок Великої Палат Верховного Суду , ухвалює рішення про скасування рішень про державну реєстрацію та про скасування і поновлення записів про право власності (а не про зобов`язання державного реєстратора учинити певні дії), що не є виходом за межі позовних вимог у розумінні ч. 2 ст. 264 ЦПК України.
Безпідставними є доводи апелянта про те, що судом першої інстанції був зроблений передчасний висновок про розповсюдження дії Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті ” на спірні правовідносини, з огляду на наступне.
Велика палата Верховного суду неодноразово погодилась з позицією судів попередніх інстанцій щодо розповсюдження Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на правовідносини між іпотекодержателем та іпотекодавцем у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності іпотекодержателя на нього у наступних постановах: від 01.04.2020 року у справі № 520/13067/17, від 19.05.2020 року у справі № 644/3116/18, від 09.10.2019 року у справі № 607/19075/15, від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а.
Таким чином, суд першої Інстанції обгрунтовано дійшов висновку про розповсюдження положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на правовідносини між позивачем та відповідачем.
Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності іпотекодержателя є примусовим зверненням стягнення на предмет іпотеки.
Наступні посилання банку на судову практику Верховного суду спростовуються висновками Великої палати Верховного суду, викладеними у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.
       З урахуванням наведеного, вірними є наступні висновки суду першої інстанції: «Зважаючи на наведене, суд доходить висновку, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на спірні правовідносини щодо заборони переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, оскільки загальна площа квартири, яка є предметом іпотеки, становить 61,2 кв.м.».
Необгрунтованими є посилання апелянта про не вірний висновок суду про те, що відсутність у матеріалах справи відомостей про отримання позивачем письмової вимоги від іпотекодержателя є підставою для скасування запису право власності.
У справі № 522/2732/16-ц, у якій постановлено постанову від 04 липня 2018 року, на яку посилається апелянт, встановлено те, що іпотекодавець відмовився отримати заяву приватного нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, натомість у даній справі № 201/11618/19, у якій ухвалено судове рішення, що оскаржується банком, відсутні докази отримання вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавцем.
Як судом першої інстанції установлено, Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору від 10.05.2019р. позивачка не отримувала, а конверт повернувся стягувачу із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».
Доказів про те, що позивачем було отримано від банку будь-які повідомлення відповідачем суду не надано.
Необгрунтованими є доводи апелянта про те, що при укладенні договору іпотеки права малолітніх дітей порушені не були, вони не були власниками та не користувалися нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не були зареєстровані на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки.
Колегія суддів наголошує на те, що правомірність та дійсність договору іпотеки жодним чином не спростовує того, що односторонній правочин банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання його права власності є таким, що суперечить ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», адже внаслідок вказаних дій державного реєстратора дитину позбавлено права користування житлом, право власності на яке мав позивач, а тому дії іпотекодержателя та державного реєстратора порушували вищезазначені вимоги.
Позиція, за якою, у випадку проживання дитини у житлі, правовим стосовно житла, право проживання, у якому має дитина підлягає визнанню недійсним/неправомірним у зв`язку з тим, що він суперечить праву користування дитини, в тому числі праву проживання, а також через відсутність попередньої згоди та дозволу органу опіки й піклування, підтверджена постановами Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-396цс15; від 16.03.2015 у справі № 6-392цс15; від 09.09.2015 у справі № 6-405цс15.
       Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність дозволу органу опіки та піклування на проведення реєстраційної дії з реєстрації права власності на нерухоме майно вказує на протиправність відповідного рішення та необхідність його скасування, тож в цій частині обгрунтування позову позивача є належним.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.П. Варенко

                                                                               О.В. Лаченкова