ПОСТАНОВА 
Іменем України

22 вересня 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 390/655/19
провадження № 22-ц/4809/771/20 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Дьомич Л. М., Голованя А. М.,
секретар судового засідання Кравченко Я. С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача – адвокат Троянська Ірина Вадимівна,
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача – адвокат Урсаленко Катерина Олександрівна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Урсаленко Катерини Олександрівни, яка представляє інтереси ОСОБА_2 , на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2020 року у складі головуючого судді Терещенка Д. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.16-28), просив здійснити поділ спільного майна подружжя, яке складається з будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , виділити йому 1/2 частину спільного майна подружжя, яке складається з вказаного будинку, та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна. 
Посилався в обгрунтування своїх вимог на те,що він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з 2004 року по 2016 рік.
Під час шлюбу вони придбали будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2005.
Взаємної згоди щодо поділу спільного сумісного майна сторони не досягли, а тому позивач звернувся до суду.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2020 року позов задоволено частково. 
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок набутий сторонами у період зареєстрованого шлюбу, а тому відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки у спільному майні відповідно до ст. 70 СК України є рівними. Доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності що спірного майна відповідачем не надано.       

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Представник відповідача адвокат Урсаленко К. О. подала апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину спірного будинку і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. 
Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Звертає увагу, що відповідач є інвалідом 1 групи, не може самостійно рухатися, доглядати за собою. За час спільного проживання із позивачем деякий час позивач здійснював догляд за відповідачкою, та певний короткий термін був опікуном ОСОБА_2 .
Вважає, що позивач не має права на визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку, оскільки вона знаходиться у безпорадному стані і позивач фактично користується її фізичною безпорадністю хоче отримати майно, яке йому не належить.
На думку відповідача, факт придбання будинку в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Будинок придбано за особисті кошти ОСОБА_2 , тому належить їй на праві особистої приватної власності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Представник позивача адвокат Троянська І. В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши відповідача та її представника адвоката Урсаленко К. О., які підтримали доводи апеляційної скарги, позивача та його представника адвоката Троянську І. В., які заперечували проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
17.03.2004 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим 17.03.2004 виконкомом Губівської с/ради Компаніївського району Кіровоградської області (а.с. 8).
Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 25.08.2016, яке набрало законної сили 05.09.2016, розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 17.03.2004 Губівською сільською радою Компаніївського району Кіровоградської області, актовий запис № 1 (а.с.9).
Відповідно до копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 з 02.03.200 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , знятий з реєстраційного обліку за даною адресою з 14.09.2016 та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5-6, 23).
Згідно договору купівлі-продажу № 4025 від 30.12.2005 ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 житловий будинок, загальною площею 54,4 кв. м, житлова 33,0 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони домовились, що продаж житлового будинку вчинено за 10100 (десять тисяч сто) грн., які повністю отримані покупцем від продавця за попередньою домовленістю між ними, до нотаріального посвідчення цього договору. Згідно п. 13 даного договору покупцю роз`яснено зміст ст. 60, 65 СК України. Згідно п. 18 цей договір укладено за згодою дружини продавця - ОСОБА_4 та чоловіка покупця ОСОБА_1 , які викладені в окремих заявах, що зберігаються у справах приватного нотаріуса, справжність підпису на яких засвідчено в установленому законом порядку (а.с.32-33).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 163495452 від 15.04.2019, право власності на житловий будинок загальною площею 54,4 кв. м, житлова 33,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 , форма власності: приватна, частки власності 1/1, на підставі договору купівлі - продажу № 4025, від 30.12.2005, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Панасюк Л.С., дата прийняття рішення про державну реєстрацію 13.02.2006 (а.с.11).
В технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , який виготовлений 29.08.2019 станом на 02.11.2015 зазначено, що загальну площу житлового будинку рахувати 54,4 кв. м, решта збільшена на 19,8 кв. м, на які дозвільних документів до ОКП КООБТІ не надано (а.с.70-72).
Відповідно до висновку про вартість житлового будинку з надвірними будівлями, ринкова вартість житлового будинку загальною площею 74.2 кв. м з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 станом на 13.09.2019 становить: 193 000 грн (а.с.73).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Таким чином, чинним законодавством встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу та рівності їх часток у спільному майні.
Разом з тим, ст. 57 СК України містить винятки із загального правила. Так, згідно з частиною першою цієї статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до ч.ч. 2-5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.
Тягар доказування, що спірне майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто таку презумпцію спростовує.
Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказувала, що спірний будинок не є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки придбаний виключно за її власні кошти, які вона отримала від продажу спадкового майна після смерті батька, в той же час позивач не працював та власних доходів не мав.
Суд першої інстанції в повному обсязі дослідив обставини та докази, на які сторони посилались в обгрунтування своїх доводів і заперечень, та дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності майна подружжя щодо спірного будинку.
Доказів придбання спірного майна за особисті кошти, отримані від продажу спадкового майна ОСОБА_2 не надала.
Копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 , виданого 02.08.2012 про отримання пенсії по інвалідності І групи загальне захворювання, довічно (а.с.31); копія свідоцтва про право на спадщину за законом № 1065 від 31.05.2010, згідно якого ОСОБА_2 отримала у спадщину після смерті батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , права на житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями під номером АДРЕСА_3 ; витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 34762738 від 11.03.2015, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями в АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1065, виданого 31.05.2010 державним нотаріусом Новгородківської районної державної нотаріальної контори Голобородько О. В., дата державної реєстрації 11.03.2015 (а.с.52-53); копії технічного паспорту на трактор «Беларусь» МТЗ-80-1 № НОМЕР_4 , технічного паспорту на трактор МТЗ - 80 -1 № 928582, паспорту на причеп № НОМЕР_5 , копію технічного паспорту на причеп (а.с.81-83), не можуть вважатися належними та допустимими доказами на підтвердження вказаного факту.
Крім того, встановлено, що відповідач прийняла спадщину у 2010 році, а спірне майно придбано сторонами у 2005 році, що не дає підстав для беззаперечного висновку про вкладення коштів, отриманих ОСОБА_2 від спадкового майна.
Суд першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права дійшов обгрунтованого висновку, що спірний житловий будинок належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, оскільки набутий подружжям за час шлюбу, їх частки у спільному майні відповідно до ст. 70 СК України, є рівними, тому правомірно задовільнив вимогу ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, зводяться до переоцінки доказів у справі, що знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення – без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що сторони звільняються від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір за подання апеляційної скарги слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Урсаленко Катерини Олександрівни, яка представляє інтереси ОСОБА_2 ,  залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                         С. М. Єгорова

Судді                                                                А. М. Головань

                                                                       Л. М. Дьомич