ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13904/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Шулежко В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  23 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Федотова І.В.,
суддів: Кузьменко В.В. та Епель О.В.,
за участю секретаря Лисенко І.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, - 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі-відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18.03.2019 №0009883-1310-2658, яким визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік на суму 11705,95 грн. та №0009884-1310-2658, яким визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016, 2017, 2018 року на загальну суму 106879,03 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в м. Києві від 18.03.2019 №0009884-1310-2658 в частині збільшення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік в сумі 9902,40 грн.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог  скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. 
Зокрема, апелянт, вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тій обставині, що Рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області №912-38-VI від 27 січня 2015 року визнано таким, що втратило чинність на момент винесення відповідачем оскаржуваних повідомлень-рішень, а тому не може бути покладено в основу формування податкового зобов`язання.
Крім того, апелянт звертає увагу на вибірковий підхід суду першої інстанції до застосування норм податкового законодавства. Зокрема, в частині, що стосується застосування пп.266.10.3 п.266.10 ст.266 Податкового кодексу України (далі - ПК України), вказує на те, що судом не враховано, що зазначена норма не може бути застосована при визначенні податкового зобов`язання за 2016р. та 2017 р.
Також, апелянт вказує на необґрунтованість посилання суду першої інстанції на статтю 102 ПК України, оскільки вказана норма щодо можливості визначення контролюючим органом платнику податків суми грошових зобов`язань протягом 1095 днів після граничного строку сплати грошових зобов`язань є загальною по відношенню до положень ст. 266 ПК України, зокрема пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, які є спеціальними та мають переважне застосування, в той час коли пп.266.10.3 п.266.10 ст. 266 ПК України набули чинності з 01.01.2018 року.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 є власником садового будинку, загальною площею 532,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 до 15.06.2018.
З 15.06.2018 позивачу належить на праві власності 9/10 частини вказаного будинку.
Відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:
1)          №0009883-1310-2658 від 18.03.2019, яким визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік на суму 11705,95 грн.;
2)          №0009884-1310-2658 від 18.03.2019, яким визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 42056,88 грн., за 2017 рік - 44804,80 грн., за 2018 рік - 20017,35 грн.
Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями - рішеннями, позивач звернувся до ГУ ДФС у м. Києві із запереченнями.
За результатами розгляду вказаних заперечень ГУ ДФС у м. Києві повідомило позивача про залишення податкових повідомлень-рішень без змін.
Вважаючи прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення протиправними позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України та ПК України.
Так, за правилами статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
01 січня 2015 року набрав чинності Закон № 71-VIII, яким було внесено зміни до ПК України та введено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпунктом 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Отже, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України, фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (за винятком тих, які не є об`єктами оподаткування відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України) є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Підпунктами 265.7.1, 265.7.2 пункту 265.7 статті 265 ПК України визначено, що податкові повідомлення-рішення про визначення суми податку як з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так і плати за землю обчислюється та надсилається платнику податків до 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
07.12.2017 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» № 2245-VIII, яким пункт 266.10 статті 266 ПК України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3, змістом яких визначено:
«У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу».
Отже, вказаним Законом дозволено контролюючим органам визначати грошове зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітні податкові періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 ст.102 ПК України.
Положення вказаного Закону набрали чинності з 01.01.2018 року, в той час, коли податкові повідомлення -рішення були винесені за період 2016 -2017 роки, тобто, вже після закінчення податкових періодів, за які визначено грошові зобов`язання.
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99надано офіційне тлумачення принципу дії закону в часі.
Так, в цьому рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Крім того, у вказаному рішенні зокрема, зазначається, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.
Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши норми податкового законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що пп.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України, який передбачає визначення грошового зобов`язання із земельного податку в межах 1095-денного строку, слід застосовувати з того звітного періоду, в якому такі повноваження податковому органу були надані, тобто з 2018 звітного року.
Так, у даному випадку, контролюючий орган при визначенні податкового зобов`язання за 2016 та 2017 роки повинен був дотримуватись приписів пп.266.7.2. п.266.7 ст.266 ПК України, відповідно до якого податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, має бути винесено до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), а не п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України, з огляду на те, що вказана норма почала діяти лише з 01.01.2018 року.
Посилання відповідача на статтю 102 Податкового кодексу України колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки положення останньої щодо можливості визначення контролюючим органом платнику податків суми грошових зобов`язань протягом 1095 днів після граничного строку сплати грошових зобов`язань є загальною по відношенню до положень статей 265, 266, зокрема підпункту 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, який є спеціальним та має переважне застосування.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду від 29 січня 2019 року у справі №817/213/16.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів належними та допустимими доказами правомірність винесення спірного податкового повідомлення-рішення в частині нарахування податкового зобов`язання за період з 2016-2017 роки, з порушенням визначеного п.п.266.7.2. п.266.7 ст. 266 ПК України строку.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково не врахував та не застосував вищевказані норми законодавства, в результаті чого дійшов невірного висновку про те, що несвоєчасне направлення податкового повідомлення-рішення не свідчить про його протиправність та не може бути підставою для його скасування. 
Крім того, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що застосування судом першої інстанції норм підпункту 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України до податкових зобов`язань нарахованих за період 2016-2017 роки є помилковим.
Відтак податкове повідомлення-рішення від 18.03.2019 №0009884-1310-2658 у частині збільшення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2017 роки в сумі 86861,68 грн є неправомірним та підлягає скасуванню.
Стосовно висновку суду першої інстанції про обґрунтованість податкових повідомлень-рішень від 18.03.2019 №0009884-1310-2658 у частині збільшення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в сумі 20017,35 грн. та №0009884-1310-2658 про збільшення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в сумі 11705,95 грн., колегія суддів погоджується з таким висновком та зазначає про те, що судом першої інстанції у вказаній частині вірно застосовано норми матеріального права та повно досліджено спірне питання.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішення 38 сесії шостого скликання Новопетрівської сільської ради від 27.01.2015 № 912-38-VІ «Про встановлення місцевих податків і зборів та ставки акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів на території територіальної громади села Нові Петрівці», яким затверджено Положення про податок на майно, пунктом другим якого, врегульовано порядок нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як складової податку на майно, було змінене рішенням 4 сесії сьомого скликання Новопетрівської сільської ради від 05.02.2016 № 107 «Про внесення змін та доповнень до рішення Новопетрівської сільської ради № 912-38-VІ від 27.01.2015р.», зокрема доповнено підпункт 2.7.1 пункту 2.7 підпунктом «ґ» такого змісту: за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи-платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів «а» - «г» цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).
Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 № 909-VIII (далі - Закон № 909-VIII) доповнений підпункт 266.7.1. пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України.
Положеннями пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону, органам місцевого самоврядування рекомендовано у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 ПК України.
Однак, пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 909-VIII встановлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». 
З аналізу наведених норм вбачається, що у 2016 році призупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, а відтак, для органів місцевого самоврядування відсутні обмеження щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів. 
Разом з тим, підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.
Таким чином, наведене спростовує доводи позивача щодо свавільного визначення податковим органом ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з огляду на втрату чинності на дату винесення спірних податкових повідомлень-рішень рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області.
Крім того, як вбачається з наданого контролюючим органом розрахунку обчислення суми нарахування податкового зобов`язання за 2018 рік, відповідачем нараховано податкове зобов`язання за 2018 рік в розмірі 20017,35 грн виходячи із площі (532,60 кв.м), що належала позивачу на праві власності до 15.06.2018 року, а сума нарахованого податкового зобов`язання за 2018 рік в розмірі 11705,95 грн - виходячи із площі (479,34 кв.м), що належала позивачу на праві власності з 15.06.2018 року.
Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, загальна сума податку на 2018 рік (31723,30 грн.) визначена з урахуванням пільги, встановленої підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України.
Відтак, вказане спростовує доводи апелянта про повторне нарахування податкового зобов`язання за 2018 рік.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем проведено вірний розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, із застосуванням відповідної пільги та виходячи з площі, що належить позивачу на праві власності.
Оскільки під час судового розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено підстав, які б свідчили про протиправність нарахування податковим органом податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вказаної частини позовних вимог. 
На підставі встановлених обставин справи та наведених норм законодавства, якими регулюються спірні відносини, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції частково невірно вирішив справу в зв`язку з порушенням норм матеріального права.
Відповідно до викладеного, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального прав, суд дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення в частині та прийняття нового рішення в цій частині.
Керуючись ст. ст.308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.03.2019 №0009884-1310-2658 в сумі 86861,68 грн. скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.
Податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в м. Києві від 18.03.2019 №0009884-1310-2658 в частині збільшення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2017 роки в сумі 86861,68 грн. - визнати протиправним та скасувати.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді: 

Повний текст постанови виготовлено 26.06.2019 року.