Справа № 442/6875/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І. 
Провадження № 22-ц/811/1057/18                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:57

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        10 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Мікуш Ю.Р.
секретаря: Симця В.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська Інноваційна компанія» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська Інноваційна компанія» про захист прав споживачів шляхом стягнення суми депозиту,
ВСТАНОВИЛА:
              Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрінком» про захист прав споживачів шляхом стягнення суми депозиту, мотивуючи позов тим, що 05 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Укрінбанк» ( в особі Дрогобицького відділення), було укладено договір розміщення банківського вкладу № 10-2391145. Сума вкладу згідно даних договорів становить 21202,00 доларів США. Термін розміщення коштів з 05.10.2015 безстроково. Проценти за користування вкладом виплачуються в кінці терміну. Відповідно до рішення позачергових зборів ПАТ «Укрінбанк» від 13.07.2016, останні вирішили перейменувати ПАТ «Укрінбанк» на ПАТ «Укрінком», змінити юридичну адресу. У березні місяці 2016 року відповідачем було перераховано частину депозитного вкладу в сумі 200 000,00 грн. Питання повернення вкладів регулюється зазначеним Договором та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад) що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до ч.1 та 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідач на день звернення позивача до суду, у повному обсязі не виконав своїх зобов`язань за Договором, чим порушив взяті на себе зобов`язання, згідно ст. 1060 ЦК України. 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська Інноваційна компанія» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу по Заяві-Договір про розміщення банківського вкладу №10-2391145 від 05.10.2015 в розмірі 13388,06 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно сумі 353 710 грн 96 коп.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська Інноваційна компанія»  на користь держави судовий збір в розмірі 1378 грн 00 коп.
Рішення суду оскаржило Публічне акціонерне товариство «Українська Інноваційна компанія».
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що з моменту запровадження (або відновленням за судовим рішенням) дії тимчасової адміністрації всі вимоги до Публічного акціонерного товариства «Українська Інноваційна компанія» здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку та у порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Враховуючи викладене вище, скаржник вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
       Учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська Інноваційна компанія» Колянковський Т.М. подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності. Тому розгляд справи проводиться у відсутності сторін.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на  які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,  які  були досліджені в   судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частиною 3 цієї ж статті ЦК України визначено, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
            Згідно п.3 ст.1060 ЦК України, за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. 
Судом установлено, що 05.10.2015 між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрінбанк» укладено договір розміщення банківського вкладу № 10-2391145, сума вкладу 21 201,00 доларів США (а.с. 3).
У березні 2016 року позивачу було перераховано лише частину депозитного вкладу у сумі 200 000,00 грн.         
Постановою правління Національного банку України від 24 грудня 2015 року № 934 ПАТ «Укрінбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.
На підставі зазначеної постанови правління Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 24 грудня 2015 року № 239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», відповідно до якого у ПАТ «Укрінбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 25 грудня 2015 року до 24 березня 2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк.
22 березня 2016 року було прийнято постанову правління Національного банку України № 180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк».
На підставі зазначеної постанови правління Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 22 березня 2016 року № 385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого здійснювалася процедура ліквідації ПАТ «Укрінбанк» з 23 березня 2016 року    до 22 березня 2018 року включно.
13.07.2016 року наглядовою радою ПАТ «Укрінбанк» було ініційовано проведення позачергових загальних зборів акціонерів, на яких було прийнято рішення про перейменування ПАТ «Укрінбанк» на ПАТ «Укрінком» (а.с.113-115). У подальшому ПАТ «Укрінком» змінив свою назву на ПАТ «Українська Інноваційна компанія».
Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що відповідач у даній справі – ПАТ «Українська інноваційна компанія», є правонаступником ПАТ «Український інноваційний банк», з яким позивачем було укладено вищезазначений договір.
Проте з такими висновками суду повністю погодитися не можна.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі              № 925/698/16 (провадження № 12-17гс19) наведені такі правові висновки.
202. Відповідно до змісту положень банківського законодавства лише реорганізація банку передбачає правонаступництво. Способи реорганізації банку передбачені статтею 26 Закону України «Про банки і банківську діяльність». До реорганізації не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи.
203. Зміна назви акціонерного товариства (банку) без зміни його організаційно-правової форми, виключення з його назви слова «банк», виключення з видів його діяльності «діяльності комерційних банків» (КВЕД: 64.19) не є ані перетворенням цієї юридичної особи в розумінні статті 108 ЦК України (статті 87 Закону України «Про акціонерні товариства»), ані виділом в розумінні статті 109 ЦК України (статті 86 Закону України «Про акціонерні товариства»), ані припиненням шляхом злиття, приєднання або поділу в розумінні статті 106 ЦК України (статей 83–85 Закону України «Про акціонерні товариства»).
204. Отже, в результаті організаційних змін банку від 13 липня 2016 року та                          від 28 березня 2017 року нова банківська установа відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не утворилась.
205. Власники ПАТ «Укрінбанк», приймаючи рішення про відмову від «банківської діяльності», висловили своє бажання припинити таку діяльність, яка є складовою спеціальної правосуб`єктності банку як юридичної особи, але вони не звернулися до існуючої процедури ліквідації банку за їх рішенням, передбаченої статтею 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», погодження якої з боку Національного банку України неможливе в силу чинності у відповідного банку статусу проблемного.
206. Також відповідно до банківського законодавства реорганізація банку або його ліквідація за рішенням власників має відбуватись за погодження з Національним банком України. Відповідного погодження не встановлено. Разом з тим банківським законодавством, зокрема статтями 16 та 46 Закону України «Про банки і банківську діяльність», також передбачено інформування та погодження з Національним банком України змін до статуту банку, а також їх реєстрацію тільки після погодження таких змін Національним банком України. Однак весь обсяг організаційних змін банку                     від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року не погоджувався Національним банком України, попри те, що таке погодження є обов`язковим.
207. Банківське законодавство не передбачає правонаступництво у разі ліквідації банку. Крім того, з урахуванням частини шостої статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини третьої статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку ані за ініціативою Національного банку України, ані за ініціативою власників банку не може вважатись завершеною, оскільки не відповідає вимогам цих нормативних положень, що визначають момент закінчення ліквідації банку.
208. Отже, незалежно від того чи проведена ліквідація банку чи ні, банк зобов`язаний узгоджувати внесення змін до свого статуту з Національним банком України відповідно до вимог банківського законодавства. Ця вимога чинна незалежно від чинності постанови правління Національного банку України про неплатоспроможність банку, рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про запровадження тимчасової адміністрації у банку, постанови правління Національного банку України про відкликання ліцензії та ліквідацію банку, рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про ліквідацію банку.
209. Правочину між ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Укрінком» щодо передачі прав та обов`язків банку не відбулося, правонаступництва в розумінні процедури реорганізації також. Іншої передбаченої статтею 512 ЦК України зміни кредитора в особі ПАТ «Укрінбанк» на ПАТ «Укрінком» (ПАТ «Українська інноваційна компанія») не доведено.
211. Стаття 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дійсно передбачає, що слово «банк» може бути тільки в назві юридичної особи, яка зареєстрована Національним банком України як банк та має банківську ліцензію. З тієї точки зору, що ПАТ «Укрінбанк» є зареєстрованим Національним банком України як банк, але втратив банківську ліцензію та не відновив її, може видатися, що у цьому є певна невідповідність статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Однак розуміння статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» має не виходити за межі інших положень банківського законодавства. Дослівне тлумачення статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в тому контексті, що відкликання банківської ліцензії призводить до необхідності виключення з назви банку слова «банк», не відповідає суті подальших процедур щодо банку, в якого відкликана банківська ліцензія, передбачених цим законодавством. Законом не передбачено виключення з назви банку слова «банк» після відкликання ліцензії банку. Банківським законодавством передбачена послідовність процедур для випадку відкликання банківської ліцензії. Перебування банку у цих процедурах з наявним у його назві словом «банк» не порушує мети спеціальних вимог до назви банку та слова «банк» у його назві, оскільки відсутність банківської ліцензії припиняє банківську діяльність банку але не припиняє сам банк з його існуючими правами та обов`язками, які виникли в результаті банківської діяльності до відкликання банківської ліцензії.
212. За змістом положень банківського законодавства, зокрема статей 5, 74, 79 Закону України «Про банки і банківську діяльність» недоліки в процедурах щодо виведення банку з ринку можуть усуватися як незаконні та такі, що можуть порушувати права банку. Але самі по собі такі недоліки не можуть бути підставою для скасування загальної процедури виведення банку з ринку, поновлення його банківської ліцензії за наявності статусу проблемного (напр., частина десята статті 40, частина шоста статті 41, частина дванадцята статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Відповідне не спростовується зазначеною прогалиною у правовому регулюванні питання відкликання банківської ліцензії.
213. Скасування судом процедури виведення банку з ринку лише на підставі порушень порядку реалізації цієї процедури без спростування підстав, передбачених банківським законодавством для її ініціювання та реалізації, призводить до перебирання на себе судом функцій Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як спеціальних органів, наділених банківським законодавством відповідними притаманними лише їм повноваженнями. Реалізація судом своїх повноважень у зазначений спосіб не відповідає вимогам статті 6, частини другої статті 19 Конституції України, статті 53 Закону України «Про Національний банк України», статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
214. Суд має лише усувати порушення в зазначеній процедурі, забезпечуючи законний захист прав зацікавлених сторін цієї процедури.
222. Виведення банку з ринку шляхом виключення слова «банк» з його назви та «банківської діяльності» з видів його діяльності законом не передбачено. Попри те, що закон не містить прямої заборони вказаних рішень керівників банку як таких, здійснення цього без узгодження з Національним банком України не відповідає загальним принципам банківського законодавства.
223.   Якщо юридична особа бажає припинити банківську діяльність, то вона має як банк вийти з ринку за процедурами, які передбачені законодавством, що регулює здійснення банківської діяльності в Україні, для виведення банку з ринку під наглядом Національного банку України та за участю Фонду  гарантування вкладів фізичних осіб.
226. Отже, перехід прав та обов`язків від ПАТ «Укрінбанк» до ПАТ «Укрінком» та наступних осіб, які заявляли про своє отримання прав та обов`язків цього банку, не міг відбуватись лише на підставі виключення кредитною установою із своєї назви слова «банк» та виключення з видів своє діяльності «банківської діяльності» без дотримання вимог банківського законодавства. Організаційні зміни банку                   від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року не відповідають вимогам банківського законодавства.
234. Стосовно належного суб`єкта, уповноваженого представляти банк у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у банку тимчасової адміністрації, повноважний суб`єкт на управління банком та представництво банку визначається виключно Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до положень п. 17 частини першої статті 2, статей 34, 37, 44, 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
235.   Скасування судом або визнання неправомірним (незаконним) рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про запровадження тимчасової адміністрації чи початок процедури ліквідації банку не означає автоматичного припинення управління банком Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.
236.   Управління банком Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у такому разі припиняється лише після прийняття Національним банком України рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, відновлення банківської ліцензії і повернення банку під нагляд Національного банку України.
Таким чином, установлено, що ПАТ «Укрінбанк» не було припинено чи змінено у встановленому законом порядку на ПАТ «Укрінком», назва якого у подальному змінена на ПАТ «Українська інноваційна компанія». 
Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження переходу до ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав та обов`язків саме банківської установи – ПАТ «Укрінбанк», з якою у позивача укладено договір розміщення банківського вкладу.
Отже, зазначені обставини спростовують висновки суду про наявність правових підстав для стягнення з ПАТ «Українська інноваційна компанія» на користь позивача суми банківського вкладу, оскільки ПАТ «Українська інноваційна компанія» не є правонаступником ПАТ «Укрінбанк».
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.
У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18),             від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18),               від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18),                від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18),           від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18),                        від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).
У цій справі ОСОБА_1 зазначив відповідачем ПАТ «Укрінком», клопотань про заміну цього відповідача належним чи про залучення до участі у справі ПАТ «Укрінбанк» як співвідповідача не заявляв.
За таких обставин, оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача,           то висновок суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з ПАТ «Українська Інноваційна компанія» на користь ОСОБА_1 суми банківського вкладу в розмірі 13 388,06 доларів США грн є помилковим.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи не та, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Українська Інноваційна компанія» з наведених вище підстав.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» задовольнити.
       Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2017 року скасувати та постановити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська Інноваційна компанія» про захист прав споживачів шляхом стягнення суми депозиту – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:10.09.2020

Головуючий         
       
Судді