ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року	Львів	Справа № 260/723/20 пров. № А/857/8215/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                            Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,
за участі секретаря судового засідання          Гром І.І.,
позивача                                                   ОСОБА_1 ,
представника позивача                              Куцини Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі № 260/723/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Іванчулинцем Д.В. у м. Ужгороді Закарпатської області 29.05.2020 року, дата складення повного судового рішення не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також – ОСОБА_1 , позивач) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (надалі також – ГУ ПФУ в Закарпатській області, відповідач), в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області «Про утримання надміру виплачених сум пенсій» від 17 січня 2020 року № 68;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області припинити утримання переплати в розмірі 20% від суми пенсії з дати прийняття рішення суду по даній справі та повернути незаконно утримані з пенсії суми коштів за період починаючи з лютого 2020 року по день набрання рішенням суду законної сили.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права та окремі обставини справи, вказує, що підстав, передбачених статтею 50 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі також – Закон № 1058-IV), для стягнення з позивача надміру виплачених сум пенсії немає.
Відповідач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі № 260/723/20 – без змін.
В судовому засідання позивач та її представник наполягали на задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 призначено пенсію по віку з 01.10.1994. Розрахунок пенсії позивачу проведено, зокрема, на підставі довідки від 14 грудня 1993 року № 260, виданої Тячівським заводом «Зеніт» про заробіток, який враховується при обчисленні пенсії за період з 01.01.1985 по 31.12.1991.
Відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 03.09.2018 № 19-1 відповідачем було проведено інвентаризацію пенсійної справи позивача. В ході інвентаризації було виявлено необхідність проведення перевірки достовірності видачі довідки від 14.12.1993 № 260.
За результатами проведеної перевірки було виявлено розбіжності між первинними бухгалтерськими документами та виданою довідкою, про що складено акт від 29.08.2019 № 341, яким зобов`язано відповідальних осіб Тячівського заводу «Зеніт» надати достовірну довідку про заробітну плату ОСОБА_1 за період з 1989 року по 1990 рік.
Отримавши довідку від 10.03.2020 № 26 про заробіток позивача, відповідач встановив переплату пенсії позивачу у розмірі 76666,35 грн. за період з 01.01.2004 по 31.10.2019 та прийняв рішення від 17 січня 2020 року № 68 про утримання надміру виплачених сум пенсії.
Листом від 14.01.2020 № 2032/04.08 ГУ ПФУ в Закарпатській області повідомило позивача про виникнення переплати пенсії в розмірі 76666,35 грн. за період з 01.01.2004 по 31.10.2019 у зв`язку з не підтвердженням заробітної плати за період з 1985-1990  згідно акту перевірки від 29.08.2019 № 341.
Вважаючи рішення відповідача незаконним, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом порушених прав.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що аналіз наведених обставин свідчить про зловживання з боку позивача шляхом подання свідомо недостовірних відомостей, що призвело до надмірно виплачених сум пенсії у розмірі 76666,35 грн.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта та відповідача, зазначає наступне. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються Законом № 1058-IV, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (надалі також - Закон № 1788-ХІІ).
Згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 50 Закону № 1058-IV суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.
Частиною першою статті 103 Закону № 1788-ХІІ суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.
Відповідно до статті 101 Закону № 1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її. 
Отже, відповідальність за правильність та достовірність документів, що подаються для призначення пенсій, в тому числі персоніфікованих відомостей про заробітну плату, які вносяться до реєстру застрахованих осіб, покладено на роботодавця (страхувальника). 
Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, визначений Порядком повернення сум пенсії, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсії, що є безнадійними до стягнення, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України № 6-4 від 21.03.2003, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 15.05.2003 р. № 374/7695 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пенсійного фонду № 25-3 від 25.11.2014; далі - Порядок).
Згідно з пунктом 3 Порядку суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що зазначена норма передбачає повернення виплачених надміру сум пенсій на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду лише за умови, коли суми пенсії виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або ж подання страхувальником недостовірних даних.
Отже, обов`язковою умовою для стягнення надміру виплачених пенсій є допущення зловживань з боку пенсіонера та в жодному випадку вказані суми не можуть бути стягнуті у випадку призначення пенсії на підставі недостовірних даних, формування яких не залежить від пенсіонера.
Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні частини першої статті 103 Закону № 1788-ХІІ є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями, про які йому було достовірно відомо.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25.10.2016 у справі № 686/26486/14-а, та постановах Верховного Суду від 25.09.2018 у справі № 340/644/15-а та від 21.02.2020 у справі № 173/424/17(2-а/173/41/2017).
Таким чином, відповідальність за достовірність даних, що враховуються при виплаті пенсії, а також обов`язок відшкодовувати надміру виплачені суми соціальних виплат, несуть пенсіонери - у разі неповідомлення органу пенсійного фонду про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, а також страхувальники - внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів.
Отже, для правильного вирішення питання про утримання надміру сплачених сум пенсії орган, що уповноважений призначати пенсії, має достеменно встановити, що факт переплати пенсії, що враховуються при її обчисленні, відбувся у зв`язку із поданням пенсіонером завідомо недостовірних відомостей.
Оцінюючи докази, що свідчать про можливе зловживання, суду слід виходити з презумпції дійсності документів, наданих для призначення пенсії, та презумпції добросовісності заявника. Ці презумпції може бути спростовано на підставі доказів, що доводять умисел заявника на отримання пенсії без законних для цього підстав.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 березня 2020 року у справі № 299/3616/16-а та від 06 квітня 2020 року у справі № 489/2351/16-а.
До висновку про відсутність підстав для задоволення позову суд першої інстанції дійшов, встановивши факт наявності обставин, які на думку суду свідчать про зловживання позивачем шляхом подання свідомо недостовірних відомостей, що призвело до надмірно виплачених сум пенсії у розмірі 76666,35 грн.
З такими висновками колегія суддів не погоджується, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, довідкою від 06.04.2020 року № 31 про заробітну плату для обчислення пенсії в, виданою Тячівським заводом «Зеніт», наказом директора заводу «Зеніт» від 4 березня 1993 року № 57 та поданням адміністрації Тячівськсго заводу «Зеніт» від 24.12.1993 року № 21 про призначення пенсії.
Даними документами підтверджується, що у період, коли видавалася довідка № 260 про заробіток позивача, у зв`язку з непрацездатністю позивач перебувала на лікарняному, а відтак не могла ні формувати зміст цієї довідки, ні підписувати її, а тому не може нести відповідальність за достовірність зазначених у ній відомостей.
Зі змісту зазначеного наказу вбачається, що саме через погіршення стану здоров`я позивача з 03.03.1993 року заступником головного бухгалтера було призначено іншу особу – ОСОБА_2 з наданням йому права підпису всіх банківських і фінансових документів.
Поданням від 24.12.1993 року № 21 підтверджено, що саме підприємством з місця роботи, а не особисто позивачем, формувалися відповідні документи для призначення пенсії. Відтак, факт зайняття посади головного бухгалтера без доказів фактичного виконання ОСОБА_1 цих обов`язків у період видачі довідки про заробіток № 260 від 14.12.1993 року не може бути свідченням зловживання з боку позивача та подання завідомо недостовірних даних, які позивач не виготовляла, не підписувала і не подавала.
Однак, вказаним доказам суд першої інстанції оцінки не надав, а взяв до уваги лише сам факт зайняття позивачем посади головного бухгалтера, як підставу, що беззаперечно зумовлює наявність вини позивача.
Аналізуючи наведені правові норми та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що пенсіонер несе відповідальність виключно у випадках свідомого надання ним особистої недостовірної інформації або неповідомлення органу, який призначає пенсію, відомих йому обставин, що зумовлюють зменшення призначеної пенсії. На пенсіонера може бути покладений обов`язок про повернення надміру виплаченої пенсії лише у випадку встановлення і доведення об`єктивними даними зловживань з його боку, тобто наявність об`єктивно встановленої вини в наданні недостовірних даних.
Відповідальність за правильність та достовірність документів, що подаються для призначення/перерахунку пенсій, в тому числі персоніфікованих відомостей про заробітну плату (грошове забезпечення), які вносяться до реєстру застрахованих осіб, покладено на роботодавця (страхувальника) та не може мати наслідком звуження обсягу пенсійних прав позивача.
У даному випадку відповідачем у встановленому законом порядку не доведено факт зловживань з боку позивача, його вини чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних та отримання переплати пенсії.
Слід зазначити, що до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 Цивільного кодексу України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.
Відтак, колегія суддів на підставі вищевикладеного приходить до висновку, що за відсутності зловживань (недобросовісності) з боку пенсіонера, підстави для стягнення з пенсіонера надміру виплачених сум пенсії відсутні.
Згідно зі статтею 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
Враховуючи неведене, колегія суддів приходить до висновку, що вірним способом відновлення порушених прав позивача є скасування рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 17 січня 2020 року № 68 про стягнення з ОСОБА_1 надміру виплачених сум пенсій та зобов`язання відповідача повернути позивачу в повному обсязі кошти, які були утримані з її пенсії як надміру виплачені. 
Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (надалі також – ЄСПЛ).
В Рішенні від 20.11.2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п. 70).
Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
Згідно з уже сталою практикою ЄСПЛ закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість у разі необхідності за належної правової допомоги передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України»; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України»; «Свято-Михайлівська Парафія проти України».
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та згідно з дослідженими ним доказами, проте висновки зі встановлених обставин зроблені невірно.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати прийняттям постанови про задоволення адміністративного позову.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі № 260/723/20 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області «Про утримання надміру виплачених сум пенсій» від 17 січня 2020 року № 68;
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області припинити утримання переплати в розмірі 20% від суми пенсії та повернути незаконно утримані з пенсії суми коштів.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 11.09.2020