КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
18 серпня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 757/24153/20-ц
провадження № 22-ц/824/10509/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Махлай Л.Д., Шкоріної О.І.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач  - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 
 
на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2020 року у складі судді  Матійчук Г.О.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди та грошової компенсації за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі 5 732 994 грн, з яких 1 373 629 грн в якості відшкодування матеріальної шкоди та 4 359 365 грн в якості грошової компенсації  у поділі спільного сумісного майна подружжя.
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подано заяву, в якій остання просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що  належить на праві власності відповідачу.
В обґрунтування заяви зазначала, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року у справі №757/40789/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, виділено позивачу в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; автомобіль HUMMER, модель Н2, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Вказаним рішенням ОСОБА_2 виділено в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_1 .
Стверджувала, що відповідач має намір продати квартиру, що виділена йому в особисту приватну власність, що підтверджується роздруківками з сайтів оголошень, долученими до заяви про забезпечення позову.
Оскільки ціна позову складає 5 732 994 грн, а вартість квартири, що є єдиним майном відповідача за рахунок якого можна забезпечити позов, становить 9 607 584 грн, то накладення арешту на вказане нерухоме майно вважала співмірним та достатнім заходом забезпечення позову.  
У зв`язку з указаним, зазначала, що існує реальна загроза відчуження ОСОБА_2 майна, що може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з указаною ухвалою, 26 червня 2020 року позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та прийнятою з порушенням норм процесуального права. 
Стверджує, що судом першої інстанції не враховано та не надано оцінку тому, що       ОСОБА_1 просить стягнути грошову компенсацію з відповідача у розмірі 4 359 365 грн саме за квартиру АДРЕСА_4 , що виділена останньому у приватну власність. 
Окрім того, зазначає, що відповідач є безробітним пенсіонером, у зв`язку з чим не має іншого майна та грошових коштів для виконання можливого рішення суду.
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
18 серпня 2020 року на електронну адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , в якому остання, посилаючись на запровадження карантинних заходів через спалах у світі корона вірусу, просить відкласти розгляд справи на іншу дату.
Разом з тим, посилаючись на продовження в Україні карантину у зв`язку із коронавірусом до 31 серпня 2020 року, позивач не зазначає які саме обставини, пов`язані з карантинними обмеженнями, перешкоджають з`явитися їй у судове засідання. До того ж, ОСОБА_1 , будучи повідомленою про день та час розгляду її справи, не була позбавлена процесуальної можливості скористатися послугами адвоката, який зможе прибути у судове засідання, або викласти письмово свої пояснення, заперечення, промову у судових дебатах та направити засобами поштового зв`язку у разі неможливості з`явитися особисто з метою забезпечення дотримання строків розгляду своєї апеляційної скарги.
Окрім того, як убачається з матеріалів справи, з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася у червні 2020 року, тобто карантинні обмеження, які були введені та діяли станом на час звернення до суду, не завадили ОСОБА_1 подати відповідний позов.  
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем вид забезпечення позову - накладення арешту на квартиру є неспівмірним із предметом позову про стягнення матеріальної шкоди та грошової компенсації, а також з відсутності фактів, які б вказували на існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Заходи ж забезпечення позову відповідно до змісту статті 150 ЦПК України забезпечуються, зокрема,  накладенням арешту на майно відповідача та забороною вчиняти певні дії.
Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9  від 22.12.2006  роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Зокрема, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Тобто, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Так, відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Цивільний процесуальний кодекс не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігти ситуації, в якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Відтак, при обранні заходів забезпечення позову слід також враховувати необхідність збереження балансу прав та законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб.
Згідно з частиною третьою статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення до суду із заявою про забезпечення позову є те, що відповідач може відчужити належне йому на праві приватної власності майно і це може утруднити виконання судового рішення.
Разом з тим, зі змісту позовних вимог не вбачається, що майно, на яке ОСОБА_1 просить накласти арешт є спірним. Судовим рішенням було здійснено поділ майна подружжя, за яким ОСОБА_2 було виділено в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , на яку позивач просить накласти арешт.
Отже, предметом позову є грошові кошти.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження необхідності забезпечення позову стороною позивача не надано суду жодних належних, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість виконати у майбутньому рішення суду про задоволення позовних вимог.
Таким чином, колегією суддів не встановлено, а стороною позивача не доведено існування обставин, які можуть призвести до ускладнення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду про стягнення матеріальної шкоди та грошової компенсації.
З огляду на зазначене, аргументи апеляційної скарги представника позивача колегія суддів визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення щодо забезпечення позову та не спростовують правильних висновків місцевого суду щодо відсутності доказів на підтвердження існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін як такої, що є законною та обґрунтованою. 
Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів не убачає підстав для її скасування.
Разом з тим, позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову із обґрунтуванням обставин належними доказами та з обранням способу забезпечення позову відповідному заявленим позовним вимогам.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів доходить висновку  про відсутність підстав до її скасування.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та   може бути оскаржена протягом тридцяти днів до  Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.
 
Повне судове рішення складено «18» серпня 2020 року.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець
 
Судді                                                                                          Л.Д. Махлай 
 
                                                                                                    О.І. Шкоріна