Постанова
Іменем України
 
16 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 200/16246/17
провадження № 61-9729св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Позов мотивовано тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 2000 року на праві власності належить об`єкт нерухомого майна - автостоянка, розташована по АДРЕСА_1 , проте з червня 2016 року він позбавлений доступу до автостоянки, оскільки нею протиправно, без згоди власника, володіє відповідач.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 автостоянку на 45 машин, яка складається з А - сторожка мет., № 1, 2, 3 - спорудження, І - мостіння, що розташована по АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2018 року у складі судді Женеску Е. В. позов задоволено.
 
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 автостоянку на 45 машин, яка складається з А - сторожка мет., № 1, 2, 3 - спорудження, І - мостіння, що розташована по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим відповідач не надав жодного доказу на підтвердження своїх доводів.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
 
Рішення Бабушкінського районного суд м. Дніпропетровська від 13 вересня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що  позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів того, що він є законним власником  автостоянки, якою саме незаконно володіє відповідач.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У травні 2019 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке було помилково скасовано.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував доводи та докази сторони позивача, який є власником спірного майна і має право звернутися до суду за захистом свого права шляхом витребування майна у відповідача, оскільки втратив право володіння своїм майном не з власної волі. Відповідач ОСОБА_2 набув право власності через публічні торги на автомобільну стоянку, яка знаходиться по АДРЕСА_2 , але предметом спору є витребування автостоянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , яка жодного разу не була реалізована з публічних торгів, але нею фактично користується відповідач, що підтверджено належними доказами, зокрема судовими рішеннями ухваленими у господарських та адміністративних справах. Залишивши поза увагою ці обставини, апеляційний суд проявив необ`єктивне ставлення до позивача й не захистив його право власника на безперешкодне користування своїм майном.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 , доводи якої вважає безпідставними та необґрунтованими, залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, яка ухвалена із дотриманням норм матеріального і процесуального права, залишити без змін.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_3 , здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про задоволення касаційної скарги.
 
Фактичні обставини справи, які встановлені судами 
 
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мамоновою Г. М., є власником автостоянки на 45 машин, яка складається з: А - сторожка мет., № 1, 2, 3 - спорудження, І - мостіння, що розташована по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 листопада 2014 року.
 
Разом з тим, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 01 лютого 2018 року підтверджується, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., є власником автомобільної стоянки, що розташована по АДРЕСА_2. 
 
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.
 
Стаття  321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.    
 
Відповідно до статті 387 ЦК України право витребувати майно із чужого незаконного володіння має власник такого майна.
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
 
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
 
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
За правилами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції,  апеляційний суд не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про відмову у позові.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що він є законним власником автомобільної стоянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, власником якої зазначений ОСОБА_2 та не доведено володіння ОСОБА_2 автомобільною стоянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, 
 
При цьому, апеляційним судом було залишено поза увагою, що предметом позову є автостоянка, яка розташована саме за адресою: АДРЕСА_1 та власником якої є позивач відповідно до договору купівлі-продажу від 11 серпня 2000 року. Цей договір недійсним у встановленому законом порядку не визнаний, а отже в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.  
 
Відомості про державну реєстрацію права власності за позивачем на це нерухоме майно були внесені 30 жовтня 2014 року, натомість згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 лютого 2018 року № 112468289 за відповідачем 25 травня 2016 року зареєстровано право власності на автостоянку, яка розташована за іншою адресою, а саме по АДРЕСА_2 . До того ж відповідачем не спростовано, що об`єкт нерухомості, який належить йому на праві власності є тим же самим об`єктом, право власності на який зареєстровано за позивачем, адже відповідно до наявних в матеріалах справи відповіді Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпропетровської міської ради від 04 липня 2016 року №3/961 (а.с. 221) та копії розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21 вересня 1992 року № 814, за адресою: АДРЕСА_2 розташований багатоквартирний житловий будинок (а.с. 222). 
 
Також апеляційний суд, вказуючи, що позивач не довів володіння ОСОБА_2 автомобільною стоянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 не звернув уваги на те, що згідно з актом старшого державного виконавця Бабушкінського ВДВС міста Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Пасової О. О. від 22 червня 2016 року, складеного при примусовому виконанні наказу Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/10030/14 про зобов`язання ПП «Альфа-Мур» усунути перешкоди ФОП ОСОБА_1 в користуванні автостоянкою, державним виконавцем при візуальному огляді встановлено, що існує автостоянка, але за адресою: АДРЕСА_1 , де власником є ФОП ОСОБА_2 , зі слів останнього, який від підпису в акті відмовився та який надав ксерокопію свідоцтва від 04 березня 2016 року приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим № 417 на попереднього власника автостоянки. Також одночасно встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 , розташований багатоповерховий житловий будинок (а.с. 10).
 
Крім того у відзиві відповідач не заперечував той факт, що спірна автостоянка знаходиться у його фактичному володінні, та стверджував, що він є власником вказаної автомобільної стоянки. 
 
Таким чином, апеляційний суд, дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення позову, неправильно визначився з характером спірних правовідносин, вдався фактично до переоцінки доказів та ґрунтував свої висновки виключно на припущеннях.
 
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову з підстав, викладених у судовому рішенні.
 
Ухвалюючи рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею. 
 
Суд першої інстанції, перевіряючи заперечення відповідача, де останній посилався на частину другу статті 388 ЦК України та вказував, що спірне майно не може бути у нього витребуване через те, що воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень,  зауважив, що відповідач не є особою, яка безпосередньо придбала майно на публічних торгах, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, оскільки, з його відзиву вбачається, що він придбав майно на підставі договору-купівлі продажу у ОСОБА_4 . Крім того, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження своїх доводів про те, що спірне майно було продано в порядку, встановленому для виконання судових рішень.
 
Також відповідачем не надано належним та допустимих доказів щодо користування ним земельною ділянкою кадастровий номер 1210100000:02:165:0005, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташована спірна автостоянка. 
 
З такими висновками погоджується й Верховний Суд. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Таким чином, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну оцінку, дослідив надані учасниками справи докази та ухвалив законне, обґрунтоване і справедливе рішення. 
 
Апеляційний суд вищевикладеного не врахував та дійшов помилкового висновку про недоведеність вимог ОСОБА_1 й наявність правових підстав для відмови у витребуванні спірного майна з чужого незаконного володіння.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Враховуючи те, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити.
 
Постанову  Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року скасувати, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2018 року залишити в силі. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов