ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2020 року                                                                                      Справа № 906/555/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Мельник О.В. ,  суддя Грязнов В.В. 

секретар судового засідання Дика А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.01.2020 у справі №906/555/19 (суддя Соловей Л.А.)
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м.Київ) в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м.Київ)
до Приватного підприємства "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" (м.Житомир)
про стягнення 236697,34 грн та виселення з орендованого приміщення,
за участю представників сторін:
позивача - Драгіцина Т.М.;
відповідача - Ясинецька Н.М.;
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 17.01.2020 у справі №906/555/19 в задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" до Приватного підприємства "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" про стягнення 236697,34грн відмовлено. Щодо вимоги про виселення Приватного підприємства "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" з орендованого приміщення, а саме: частини будівлі складу №1 з рампами, площею 456,7кв.м за адресою: м.Житомир, майдан Привокзальний - закрито провадження у справі.
Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Житомирської області від 17.01.2020 у справі №906/555/19 в частині відмови в позові, позивач подав апеляційну скаргу, в якій з підстав вказаних у ній, просить апеляційний суд скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 17.01.2020 у справі №906/555/19 в частині відмови у стягненні з ПП "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" коштів у сумі 236697,34 грн. в цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
Вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача ПП "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" суми у розмірі 236 697, 34 грн. таким, що прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Скарга мотивована тим, що волевиявлення орендодавця закріплено 11.05.2018 в останньому додатковому договорі - без подальшого продовження договору від 20.09.2009 №529, що було одночасною домовленістю про це з орендарем. Останнім днем дії договору оренди - є 30.06.2018 року. На дату 30.06.2018 волевиявлення орендодавця не змінилося, додатковий договір від 11.05.2018 залишився діючим. Відтак, застосовувати ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" стосовно необхідності надання заяви про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору до даних правовідносин не можна, так як волевиявлення сторін вже висловлено в додатковому договорі від 11.05.2018 до Договору оренди нерухомого майна від 20.09.2006 № 529.
Крім того, матеріали справи містять лист від 26.04.2018 №НЗР-5/429 про закінчення договору оренди 30.06.2018 року без подальшого продовження та вимогами повернути орендоване майно у відповідності до умов договору від 20.09.2006 № 529, який вручений 10.05.2018, що підтверджується повідомленням про вручення.
Скаржник в апеляційній скарзі акцентує увагу на тому, що застосовуючи правила про преюдицію, господарський суд першої інстанції безпідставно поклав в основу оскаржуваного рішення правову оцінку обставин, зроблених іншим судом у рішенні Господарського суду Житомирської області від 13.05.2019 у справі №906/993/18, проігнорувавши вимоги частини сьомої статті 75 ГПК України, якою передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
Крім того, відповідач зазначивши, що на листі від 18.04.2018 року № ДН-4/01- 4/592 підпис невідомої особи, з метою уникнення фінансової відповідальності ввів в оману учасників справи та суд, приховавши обізнаність про особу, яка здійснила підпис, та на той час факт трудових відносин із громадянином - ОСОБА_1 .
Апелянт вважає, що датою припинення договору є 30.06.2018, відтак з 01.07.2018 у відповідача виник обов`язок повернути позивачу орендовані нежитлові приміщення.
Між тим, акт приймання-передачі приміщення за договором №529 від 20.06.2006, відповідно до якого орендар повернув, а орендодавець прийняв орендовані нежитлові приміщення сторонами підписано 01.07.2019.
За таких обставин, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, апелянт вважає, що відповідач своєчасно не повернув позивачеві орендоване майно та продовжував користуватися ним у період з 01.07.2018 по 01.07.2019 за відсутності будь-яких правових підстав для цього, що свідчить про можливість застосування до ПП "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" неустойки, передбаченої положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.
Крім того, зауважує апелянт, якщо слідувати висновкам суду і вважати, що договір оренди №529 від 17.08.2006 є продовженим на новий строк на тих самих умовах, відповідно до 30.09.2018 та 31.12.2018, то 01.01.2019 року орендоване майно повинно було бути повернуто орендодавцю.
Також, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що у вартість орендної плати за рухоме/нерухоме майно орендар має здійснювати економічне відшкодування (компенсацію) всіх елементів витрат, пов`язаних з послугами з надання майна в оренду, у тому числі й таких складових, як земельний податок, орендна плата за землю, податок на нерухоме майно чи транспортний податок.
Тобто, заявлена до суду вимога про стягнення суми податку на нерухоме майно у розмірі 11006,00 грн. підлягає задоволенню, оскільки входить як один із складових елементів витрат, пов`язаних із послугами надання майна в оренду і відповідно до укладеного договору №ПЗ/ДН-4-146787/НЮ від 23.12.2014 повинна бути сплачена відповідачем.
Таким чином, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не правильно і не повно оцінено обставини справи. Порушено норми матеріального права, не застосовано ст.ст. 6, 627, 628, 629, ч. 2 ст.785 ЦК України.
Також, при винесенні рішення судом було порушено норми процесуального права ст.ст. 76-79, 86, 236, 237 ГПК України, що призвело до прийняття неправильного рішення в частині відмови у задоволені вимоги про стягнення суми неустойки та витрат на утримання орендованого майна, та є підставою для часткового скасування рішення при апеляційному перегляді відповідно до ст. 275 ГПК України.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №906/555/19/1077/20 від 19.02.2020 витребувано матеріали справи №906/555/19 з Господарського суду Житомирської області.
26.02.2020 матеріали справи №906/555/19 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 у справі №906/555/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.01.2020 у справі №906/555/19; розгляд апеляційної скарги призначено на "07" квітня 2020 року об 10:30 год.
Також, запропоновано відповідачу - у строк до 31.03.2020 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів позивачу; роз`яснено сторонам по справі право участі особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції згідно з правилами статті 197 Господарського процесуального кодексу України.
Матеріалами справи стверджується, що ухвалу суду від 03.03.2020 у справі №906/555/19 було отримано учасниками справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.
01.04.2020 на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов від відповідача відзив, в якому з підстав викладених у ньому, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 17.01.2020 у справі №906/555/19 без змін.
06.04.2020 на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло від Приватного підприємства "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату (вх.№2588/20 від 06.04.2020), мотивуючи його постановою КМУ №211 від 11.03.2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" та листом Ради суддів України № 9рс-186/20 від 16 березня 2020 року щодо утримання від участі в судових засіданнях, у зв`язку із поширенням на території України коронавірусу COVID-19, з метою недопущення його розповсюдження, для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, з метою надання можливості брати безпосередньо участь при розгляді справи, просить суд апеляційної інстанції відкласти розгляд справи на іншу дату, а саме до усунення обставин, які спричинили введення в Україні карантину.
За результатами судового засідання 07.04.2020 розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.01.2020 у справі №906/555/19 відкладено. Водночас, у зв`язку з епідемічною ситуацією та поширенням територією України та країн світу гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, колегія суддів апеляційної інстанції повідомила про те, що дата судового засідання буде визначена після скасування карантинних заходів.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2020 у справі №906/555/19 розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.01.2020 у справі №906/555/19 призначено на "30" червня 2020 року об 10:30 год. При цьому, роз`яснено сторонам по справі право участі особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції згідно з правилами статті 197 Господарського процесуального кодексу України. Таке клопотання (заява) може бути подано не пізніш як за п`ять днів до відповідного судового засідання.
15.06.2020 року від представника позивача -     адвоката     Драгіциної Т.М. до суду надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Представник позивача просить доручити проведення відеоконференції Коростенському міськрайонному суду Житомирської області (м. Коростень, Житомирська область,11500 ).         
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.06.2020 у справі №906/555/19 клопотання представника позивача - адвоката Драгіциної Т.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі     №906/555/19 - задоволено. Доручено забезпечення проведення відеоконференції судового засідання 30.06.2020 Коростенському міськрайонному суду Житомирської області.
19.06.2020 року від представника відповідача - адвоката Ясинецької Н.М. до суду надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Представник відповідача просить доручити проведення відеоконференції Житомирському окружному адміністративному суду (м.     Житомир, вул. Мала Бердичівська,17).
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.06.2020 у справі №906/555/19 клопотання представника відповідача - адвоката Ясинецької Н.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі     №906/555/19 - задоволено. Доручено забезпечення проведення відеоконференції судового засідання 30.06.2020 Житомирському окружному адміністративному суду.
В судове засідання 30.06.2020, яке відбулося в режимі відеоконференції, з`явилися представники позивача та відповідача.
Представник позивача в судовому засіданні 30.06.2020 повністю підтримала вимоги і доводи, викладені в апеляційній скарзі та надала усні пояснення щодо суті спору.
У судовому засіданні 30.06.2020 представник відповідача заперечила проти доводів апеляційної скарги та надала усні пояснення щодо суті спору
Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.
20.09.06 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (орендодавець) та Приватним підприємством "Торгово-промислова Компанія "Медвейс" (позивач/орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №529 (т.1, а.с.23-26), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - будівлю складу №1 з рампами корисною площею 456,7кв.м, що знаходиться на балансі станції Житомир Південно-Західної залізниці за адресою: м.Житомир, вул.Товаровантажна, 12. Вартість майна визначена згідно зі звітом про оцінку майна, виконаним ТОВ багатопрофільною фірмою "Консул Лтд" станом на 01.08.06, і становить 251802,00грн. Майно не підлягає приватизації та передачі в суборенду (п.1.1 договору).
Пунктом 1.2 договору передбачено, що майно передається в оренду для розміщення складу.
Відповідно до п.2.4 договору у разі припинення цього договору майно повертається орендарем балансоутримувачу за участю орендодавця, або підприємству, вказаному орендодавцем. Орендар повертає майно аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим договором. Майно вважається поверненим з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.
Згідно із пунктом 2.5 договору, обов`язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні.
Цей договір укладено строком на 364 дні, що діє з 20.09.2006 до 18.09.2007 включно (пункт 10.1 договору).
20.09.2006 орендодавець та балансоутримувач передали, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно - будівлю складу №1 з рампами корисною площею 456,7кв.м., що знаходиться на балансі станції Житомир Південно-Західної залізниці за адресою: м.Житомир, вул.Товаровантажна, 12, про що сторонами складено та підписано акт приймання-передачі орендованого державного майна (т.1, а.с.28).
Постановою Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.14 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування.        
Державна реєстрація Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців здійснена 21.10.2015.
Згідно з п.2 вказаної Постанови статутний капітал товариства формується шляхом внесення до нього, серед іншого, майна Укрзалізниці, підприємств, зазначених у додатку №1, крім майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", та іншого майна, яке відповідно до законодавства не може бути включене до статутного капіталу.
Відповідно до зведеного переліку майна Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця", що затверджений Міністром інфраструктури України, назва активу - будівля складу №1 з рампами площею 449,00кв.м., інвентарний номер 010018, за адресою: Житомирська область, м. Житомир, майдан Привокзальний, 2 внесено до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця" (т.1, а.с.85-86,197-198).
За змістом    ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"    орендодавцями є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, визначеного у вказаній статті.
З огляду на входження майна до статутного капіталу ПАТ "Укрзалізниця" - товариства, яке створене внаслідок проведеної корпоратизації підприємств залізничного транспорту та ДАЗТ "Укрзалізниця", в силу    ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"    Фонд державного майна та його територіальні відділення втратили право виступати орендодавцями щодо майна новоутвореного товариства.        
У разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця (ч.1    ст.770 Цивільного кодексу України).
Частиною 2    статті 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"    передбачено, що у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов`язки за договором оренди.
У період з 13.03.2007 по 10.08.2015 сторонами укладено додаткові договори №№1-12 до договору оренди №529, якими продовжувалась дія договору, змінювався розмір орендної плати та інші умови договору (т.1, а.с.29-41).
01.02.2016 між сторонами укладено додатковий договір №13 (т.1,а.с.42), яким внесені наступні зміни до договору оренди:
- орендодавцем майна за договором оренди №529 від 20.09.2006 є ПАТ "Укрзалізниця". Найменування балансоутримувача змінено на структурний підрозділ виробничий підрозділ Коростенська дирекція залізничних перевезень регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Українська залізниця";
- орендна плата за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року - становить 8271,22грн без ПДВ.;
- орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2015 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс(и) інфляції за наступний місяць;
- орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця. Одержувач коштів - Виробничий підрозділ Коростенська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії "Південно-Західна Залізниця" ПАТ "Укрзалізниця";
- договір діє з 01 грудня 2015 року по 31 березня 2016 року включно.
Інші умови договору, не порушені даним додатковим договором, залишені без змін.
01.02.2016 за актом приймання-передачі ПАТ "Українська залізниця" передало, а Приватне підприємство "Торгово-промислова Компанія "Медвейс" прийняло в строкове платне користування нерухоме майно - будівлю складу №1 з рампами, що знаходяться за адресою: Житомир, майдан Привокзальний, 2 площею 456,7кв.м, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30 червня 2015 і становить за незалежною оцінкою 654214,00грн (т.1, а.с.43).
У подальшому, у період з 11.04.2016 по 30.01.2018 сторони уклали ряд додаткових договорів до договору оренди нерухомого майна від 20.09.2006 №529, якими продовжували строк дії договору та узгоджували розмір орендної плати (т.1, а.с.45-56).
11.05.2018 між ПАТ "Укрзалізниця" та ПП "Торгово-промислова Компанія "Медвейс" укладено додатковий договір, яким пункт 10.1 договору викладено в наступній редакції: "Цей договір діє з 01 квітня 2018 року по 30 червня 2018 року включно без подальшого продовження" (т.1, а.с.57).
Вищевказаний договір, додаткові договори та акти приймання-передання підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.
За додатковою угодою від 11.05.2018 договір було продовжено на три календарні місяці.
Позивач звертаючись до Господарського суду Житомирської області вказав, що сторони домовилися про закінчення орендних відносин з 01.07.2018. Позивач зазначив, що відповідачу направлялись листи Виробничого підрозділу Коростенська дирекція залізничних перевезень від 18.04.2018 №ДН-4/01-4/592, від 18.07.2018 №ДН-4-01-4/1151, від 31.08.2018 №ДН-4-01-4/1419, №ДНКМ-4/266 від 06.09.2018, №ДН-4-01-4/116 від 28.01.2019 та Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" від 26.04.2018 №НЗР-5/430, а також враховуючи умови укладеної між сторонами додаткової угоди від 11.05.2018, позивач вказує про повідомлення відповідача про припинення договірних відносин.
Посилаючись на наведене та положення ст.785 ЦК України, ст.27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення майна після закінчення дії договору №529, позивач нарахував неустойку в розмірі подвійної орендної плати за період з 01.07.2018 по 30.03.2019 на суму 225691,34 грн, яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Крім того, позивачем заявлено про стягнення з ПП "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" відшкодування витрат на утримання майна за договором №ПЗ/ДН-4-146805/НЮ від 23.12.2014 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю за період з 01.07.2018 по 30.04.2019 у розмірі 11006,00 грн.
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Особа, яка звертається до господарського суду з позовом, самостійно обирає спосіб захисту, визначає відповідача, предмет та підстави позову та зазначає у позовній заяві яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов.
Підстава позову - це фактичні обставини на яких ґрунтується вимога позивача.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондується зі способами захисту права, визначеними законом чи договором.
У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди, правовідносини за яким регулюються    Главою 58 Цивільного кодексу України, параграфом 5    Глави 29 Господарського кодексу України та Законом України "Про оренду державного та комунального майна".
Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Відповідно до ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За приписами ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка узгоджується з    ст.759 Цивільного кодексу України, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Згідно з статтею 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічні приписи містяться у частині 2    статті 291 Господарського кодексу України.
Слід зазначити, що питання про визнання договору оренди нерухомого майна №529 від 20.09.2006 продовженим було предметом розгляду у справі №906/993/18 за позовом Приватного підприємства "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" до Акціонерного товариства "Українська залізниця".
Позивач, посилаючись на вказане рішення, зазначає про відмову в задоволенні позовних вимог ПП "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс", що надає право АТ "Українська залізниця" витребувати у боржника річ та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання.
Разом з тим, відповідач вказує, що рішенням суду достеменно встановлено факт пролонгації договору на новий строк на таких самих умовах.
Так, рішенням Господарського суду Житомирської області від 13.05.2019 у справі №906/993/18 відмовлено у задоволенні позову Приватного підприємства "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про продовження строку договору оренди, оскільки позовна вимога позивача визнати продовженим строк договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №529 від 20.09.2016 на тих самих умовах строком до 31.12.2018 включно, є неефективним правовим засобом захисту права позивача (т.1, а.с.218-222).
Водночас, при розгляді справи №906/993/18, суд застосував положення ст.284 ГК України    та 764    ЦК України, ч.2    ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", умови п.10.4 договору №529 та встановив недоведеність відповідачем існування заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди на дату закінчення строку договору і протягом місяця після закінчення цього строку, у зв`язку з чим дійшов висновку, що договір оренди №529 від 17.08.2006 є продовженим на новий строк на тих самих умовах, відповідно до 30.09.2018 та до 31.12.2018.
Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Враховуючи наведені положення ГПК України щодо преюдиціальності фактів, суд першої інстанції аналізуючи зміст судового рішення у справі №906/993/18 встановив, що під час розгляду справи №906/993/18 судом досліджено і надано оцінку листам Виробничого підрозділу Коростенська дирекція залізничних перевезень та Регіональної філії "Південно-Західна залізниця", за результатами розгляду яких суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем існування заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди на дату закінчення строку договору і протягом місяця після закінчення цього строку, у зв`язку з чим дійшов висновку, що договір оренди №529 від 17.08.2006 є продовженим на новий строк на тих самих умовах, відповідно до 30.09.2018 та до 31.12.2018.
Враховуючи наведені преюдиціальні обставини щодо продовження договору оренди, які встановлені в межах справи №906/993/18, колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника про те, що суд першої інстанції поклав в основу оскаржуваного рішення правову оцінку обставин, оскільки такі твердження не відповідають дійсності.
Щодо листа Виробничого підрозділу Коростенська дирекція залізничних перевезень від 28.01.2019 №ДН-4-01-4/116 про припинення договірних відносин та повернення майна, колегія суддів враховує, що вказаний лист адресований директору ПП ТПК "Медвейс" Швецю О.Я. та містить напис "Отримав Швець 29.01. підпис" (т.1, а.с.84).
Представник відповідача заперечив факт отримання відповідачем вказаного листа посилаючись на те, що 16.01.2019 за рішенням засновника ПП ТПК "Медвейс" Ейсмонта В.С. було припинено повноваження Швеця О.Я. на посаді директора за заявою від 15.01.2019 за угодою сторін (т.1, а.с.216).
Так, 15.01.2019 наказом про звільнення №1 було звільнено ОСОБА_2 з посади директора "ТПК Медвейс" (т.2, а.с.12).
Державну реєстрацію змін керівника ПП ТПК "Медвейс" було здійснено 18.01.2019, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1, а.с.217).
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку листу Виробничого підрозділу Коростенська дирекція залізничних перевезень від 28.01.2019 №ДН-4-01-4/116, з урахуванням заперечень відповідача вважає, що відсутні підстави для висновку про належне повідомлення орендаря про припинення договору оренди майна (заперечення щодо його продовження), здійснене орендодавцем.
Таким чином, за результатами аналізу поданих доказів, умов укладеного між сторонами договору оренди та норм чинного законодавства, які регулюють спірні відносини, доводи позивача про те, що договір оренди припинено з 01.07.2018 у зв`язку з закінченням строку його дії, як в суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції не знайшли свого підтвердження.
Щодо посилання позивача на постанову Верховного Суду №906/741/18 від 29.05.2019, в якій висловлено позицію щодо помилкового висновку в означеній справі судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність направлення позивачем листів про припинення дії договору лише протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, оскільки такі листи можуть бути направлені і значно раніше, колегія суддів апеляційної інстанції враховує наступне.
У даному випадку рішення Господарського суду Житомирської області від 13.05.2019 у справі №906/993/18 набрало законної сили. Відповідно обставини, встановлені рішенням суду у справі №906/993/18, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.
З огляду на зазначене, враховуючи встановлені у рішенні Господарського суду Житомирської області від 13.05.2019 у справі №906/993/18 обставини стосовно продовження дії договору №529 від 20.09.2006 до 30.09.2018 та до 31.12.2018, а також не доведення позивачем обставин щодо повідомлення орендаря про припинення договору оренди майна (заперечення щодо його продовження) після 31.12.2018, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір оренди №529 від 17.08.2006 був продовжений до 31.03.2019 та до 30.06.2019 відповідно.
Згідно частини 2    статті 795 ЦК України    повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Відповідно до п.2.4 договору оренди нерухомого майна №529 від 20.09.2006 у разі припинення цього договору майно повертається орендарем балансоутримувачу за участю орендодавця, або підприємству, вказаному орендодавцем. Орендар повертає майно аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю за цим договором. Майно вважається поверненим з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.
01.07.2019 згідно з актом приймання-передачі (повернення) з оренди нерухомого майна до договору оренди нерухомого майна від 20.09.2006 №529, відповідачем було повернуто балансоутримувачу будівлю складу №1 з рампами корисною площею 456,7кв.м., що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Товаровантажна, 12 та знаходиться на балансі виробничого підрозділу Коростенська дирекція залізничних перевезень регіональної філії "Південно-Західна залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди №529 (т.1, а.с.237).
У пункті 4 акта приймання-передачі майна зазначено, що майно звільнене 01.07.2019.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про виселення Приватного підприємства "Торгово-Промислова компанія "Медвейс" з орендованого нерухомого майна, зокрема, частини будівлі складу №1 з рампами площею 456,7кв. м за адресою: м. Житомир, майдан Привокзальний, 2 (стара адреса: м.Житомир, вул.Товаровантажна, 12) за відсутністю предмета спору на підставі п.2 ч.1    ст. 231 ГПК України.
Пунктом 5 вказаного акта від 01.07.2019 передбачено про наявність заборгованості по сплаті неустойки та відшкодуванню витрат балансоутримувача з 01.07.2018 по фактичний день вивільнення. 
При цьому, директором ПП ТПК "Медвейс" Данилюком О.В . було здійснено напис на акті: "із пунктом 5 даного акту ПП ТПК "Медвейс" не згодне, будь-яку заборгованість не визнає". 
Під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції, представники сторін підтвердили, що відповідачем у повному обсязі сплачено орендні платежі за час користування орендованим майном.
У зв`язку з невиконанням обов`язку повернути майно після припинення договору, який відповідач виконав лише 01.07.2019, позивач нарахував неустойку в розмірі подвійної орендної плати за період з 01.07.2018 по 30.03.2019 у розмірі 225691,34грн.
В матеріалах справи містяться копії рахунків-фактур про нарахування неустойки за орендну плату: №566 від 28.08.2018 за липень 2018, №591 від 30.08.2018 за серпень 2018, №744 від 17.10.2018 за вересень 2018, №818 від 14.11.2018 за жовтень 2018, №861 від 10.12.2018 за листопад 2018, №4 від 11.01.2019 за грудень 2018, №75 від 08.02.2019 за січень 2019, №112 від 14.03.2019 за лютий 2019, №152 від 12.04.2019 за березень 2019 (т.1, а.с.118-127).
Так, з розрахунку-розшифровки заборгованості неустойки №ДНФ-4/109 від 14.05.2019 (т.1,а.с.181-186), наданого позивачем вбачається, що позивач починаючи з липня 2018 року нараховував відповідачу неустойку в розмірі подвійної орендної плати та орендну плату, рахунки стосовно яких надсилав відповідачу для проведення оплати. При цьому, орендар сплачував щомісячно лише орендну плату, що підтверджується платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи (т.1, а.с.147-166).
Таким чином, судом встановлено, що позивач здійснював нарахування відповідачу як орендної плати за користування об`єктом оренди за договором оренди нерухомого майна від 20.09.2006 №529, так і одночасно неустойки в розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення його повернення з 01.07.2018 по 30.03.2019.
Згідно із    статтею 785 ЦК України    у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Як зазначено вище, об`єкт оренди було повернуто відповідачем за актом приймання-передачі 01.07.2019.
При цьому, ПП ТПК "Медвейс" за період з 01.07.2018 по 01.07.2019 користувалось об`єктом оренди за договором оренди нерухомого майна від 20.09.06 №529 та сплачувало орендну плату, що не заперечується представниками сторін.
Пунктом 2.6 договору оренди нерухомого майна №529 від 17.08.2006 (в редакції додаткового договору №3 від 14.08.2009) сторони погодили, що якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.
Оскільки, передбачена ч.2 ст.785 ЦК України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні 230    ГК України, то одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення.
Відповідно до    статті 61 Конституції України    ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.02.2018 у справі №910/12949/16 та постанові від 17.12.2018 у справі №906/1037/16.
Однак, враховуючи раніше викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки договір оренди №529 від 20.09.2006 є продовженим до 30.06.2019, тому в задоволенні вимог про стягнення неустойки у сумі 225691,34грн необхідно відмовити.
Щодо вимоги позивача про стягнення з Приватного підприємства "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" 11006,00грн витрат на утримання орендованого майна суд зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи, на виконання умов п.5.8 договору оренди нерухомого майна №529 від 20.09.2006 сторонами укладено договір №ПЗ/ДН-4-146787/НЮ від 23.12.2014 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (т.1, а.с.58-59).
За умовами договору №ПЗ/ДН-4-146787/НЮ від 23.12.2014 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю балансоутримувач - Державне територіально-галузеве об`єднання "Північно-Західна залізниця" - забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі складу №1 з рампами, за адресою: м. Житомир, майдан Привокзальний, 2, а орендар - Приватне підприємство "Торгово-Промислова компанія "Медвейс" - бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі.
У період з 2015 по 2018 року між сторонами укладено додаткові договори №№2-11 до договору №ПЗ/ДН-4146787/НЮ від 23.12.14 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, якими продовжувалась дія договору, змінювалась вартість наданих послуг та інші умови договору (т.1, а.с.60-72).
Так, додатковою угодою №6 від 21.11.16 внесено зміни до п.2.2.3 розділу 2 договору до договору №ПЗ/ДН-4-146787/НЮ від 23.12.14, за яким, зокрема, орієнтовна вартість наданих послуг відповідно до розрахунку (додаток 1), що є невід`ємною частиною договору, становить 444,93грн за місяць з ПДВ.
В додатку №1 до додаткової угоди №6 від 21.11.26 - розрахунку витрат визначено витрати балансоутримувача на утримання нерухомого майна за 456,7кв.м. -324,26грн та загальновиробничі витрати в розмірі 98,81грн. Всього: 444,93грн (т.1, а.с.67 на звороті).
В подальшому розрахунок витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна (Додаток №1) не змінювався.
Додатковою угодою №11 від 24.04.18 до договору №ПЗ/ДН-4-146787/НЮ від 23.12.14 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю погоджено викласти п.7.1 розділу 7 договору №ПЗ/ДН-4-146787/НЮ від 23.12.14 в наступній редакції: договір набирає чинності з моменту підписання. Умови даного договору застосовуються до відносин, які склалися з 01.10.14 року та діють до 30.06.18 - моменту закінчення договору оренди від 20.09.06 №529 (т.1, а.с.72).
Скаржник в апеляційній скарзі стверджує, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу витрати балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна за період з 01.07.2018 по 30.04.2019 у розмірі 11006,00грн на підставі рахунків-фактур та розрахунків витрат по утриманню орендованого приміщення на станції Житомир для відшкодування орендарем (т.1, а.с.127-146).
В матеріалах справи наявні рахунки-фактури щодо сплати витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, а саме: №495 від 09.07.18 за червень 2018 року (т.1, а.с.145), №659 від 29.08.18 за липень 2018 року (т.1, а.с.143), №722 від 17.09.18 за серпень 2018 (т.1, а.с.139), №743 від 17.10.18 за вересень 2018 (т.1, а.с. 141), №789 від 14.11.18 за жовтень 2018 (т.1, а.с.135), №841 від 10.12.18 за грудень 2018 (т.1, а.с. 137), №23 від 14.01.19 за грудень 2018 (т.1, а.с. 131), №55 від 08.02.19 за січень 2019 року (т.2, а.с.75), №120 від 14.03.19 за лютий 2019 (т.1, а.с.127), №165 від 12.04.19 за березень 2019 (т.1,а.с.129).
З вказаних рахунків вбачається, що позивачем до витрат на утримання орендованого майна включались: загальновиробничі витрати, вивіз сміття, відшкодування податку на землю, відшкодування витрат податку на нерухоме майно.
Представник відповідача зазначила, що балансоутримувач безпідставно нараховував суму відшкодування податку на нерухоме майно, адже договором не передбачено обов`язку орендаря відшкодовувати витрати по сплаті будь-яких податків і зборів, крім умови про компенсування балансоутримувачу плати за користування земельною ділянкою.
При дослідженні розрахунків за договором №ПЗ/ДН-4-146787/НЮ від 23.12.14 суд з`ясував, що відповідач сплачував витрати, які зазначені у рахунках, за винятком відшкодування податку на нерухоме майно.
Таким чином, позивачем фактично заявлено вимоги про компенсацію позивачу витрат у вигляді податку на нерухоме майно.
Стаття 265 Податкового кодексу України визначає, що податок на майно, складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку, плати за землю.
Згідно ч.1 ст.796 ЦК України одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. У договорі найму сторони можуть визначити розмір земельної ділянки, яка передається наймачеві. Якщо розмір земельної ділянки у договорі не визначений, наймачеві надається право користування усією земельною ділянкою, якою володів наймодавець.
Відповідно до ст.797 ЦК України плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою.        
З огляду на зазначене, компенсація податку на нерухоме майно сплачується орендарем у складі орендної плати або як відшкодування таких витрат орендодавця.
За приписами ст.266.1. Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (ст. 266.5.1. Податкового кодексу України).
Нарахування проводяться на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (ст. 266.6.1.ПК України).
Згідно з ст.266.7.5 ПК України платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта/об`єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.
Податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується юридичними особами - авансовими внесками щокварталу до 30 числа місяця, що наступає за звітним кварталом, які відображаються в річній податковій декларації (ст. 266.10.1.    Податкового кодексу України).
Житомирською міською радою затверджено ставки податку на нерухоме майно для юридичних осіб за нежитлову нерухомість у 2018 році в серединній частині міста, серед яких        майдан Привокзальний, 2 у розмірі 1,0% до мінімальної заробітної плати 3723грн (37,23грн за 1 кв. м).
На 2019 рік Житомирською міською радою затверджено ставки податку на нерухоме майно для юридичних осіб за нежитлову нерухомість в серединній частині міста, зокрема, майдан Привокзальний, 2 у розмірі 0,75% до мінімальної заробітної плати 4173грн (31,30грн за 1 кв. м). При цьому встановлено пільгу від сум податкових зобов`язань з 01.01.2019 на 2019 рік для юридичних осіб в розмірі 20 відсотків.
Відповідно до п. 3 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої    постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786    (в редакції чинній на момент укладання договору оренди) до плати за оренду індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладених угод зобов`язуються надавати орендарю державне підприємство, організація, господарське товариство, на балансі яких перебуває це майно.
Договірні відносини регулюються    Цивільним кодексом    і не стосуються питань, що належать до компетенції    Податкового кодексу. Компенсація орендарем розміру податку, який сплачує орендодавець як платник податку, не означає делегування орендарю повноважень платника податку.
Пунктом 2.1.2 договору №ПЗ/ДН-4-146787/НЮ від 23.12.14 передбачено, що балансоутримувач будівлі зобов`язаний забезпечити інформування орендаря про зміну витрат на утримання орендованого майна та тарифів на послуги.
Відповідно до пункту 2.2.4 договору №ПЗ/ДН-4-146787/НЮ від 23.12.14, розмір плати переглядається щоквартально в разі зміни цін, тарифів та фактичних балансоутримувача шляхом укладання додаткової угоди.
Отже, умовами договору сторони погодили, що орендар сплачує саме компенсацію витрат на утримання орендованого майна та тарифів на послуги на підставі укладеної між сторонами додаткової угоди, тоді як в додаткових угодах відсутні положення щодо відшкодування (компенсації) АТ "Укрзалізниця" податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.
Сплата балансоутримувачем податків, зокрема, податку на нерухоме майно, не є експлуатаційними витратами балансоутримувача на утримання орендованого майна, не є платою за надання комунальних послуг орендарю або компенсацією за користування земельною ділянкою під об`єктом оренди, а є для власника нерухомого майна обов`язковим платежем, сплата якого передбачена податковим законодавством.
Відшкодування орендарем витрат орендодавця по сплаті податку на нерухоме майно має бути врегульовано відповідним договором (чи міститися в договорі оренди, іншому договорі) укладеним між орендарем та орендодавцем щодо відшкодування таких витрат. Також орендодавцем має бути доведено факт сплати такого податку.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, на спростування доводів скаржника зазначає, що відсутність відповідної умови договору оренди (чи відсутність в іншому договорі, укладеному сторонами для врегулювання цих відносин, відповідної умови про таке відшкодування), в якому був би визначений розмір, порядок та строки відшкодування, виключає настання у орендаря обов`язку з відшкодування витрат балансоутримувача щодо сплати податку на нерухоме майно.     
Відповідно до положень статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у встановлених договором або актом цивільного законодавства межах, особа не може бути примушеною до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Оскільки, в укладеному між сторонами договорі відсутні умови щодо відшкодування відповідачем витрат балансоутримувачу на сплату податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, відсутня норма законодавства, яка передбачає безумовне зобов`язання орендаря здійснювати таке відшкодування, у відповідача у спірний період не виникло зобов`язань щодо компенсації позивачу витрат на сплату податку на нерухоме майно. Наведені обставини виключають існування заборгованості відповідача перед позивачем з відшкодування сум податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в наведеній в позові сумі.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №906/557/19.
Таким чином, дослідивши матеріали та обставини справи, враховуючи наведені положення чинного законодавства, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається     як на підстави своїх вимог щодо стягнення з Приватного підприємства "Торгово-Промислова Компанія "Медвейс" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" 225691,34грн неустойки та 11006,00грн витрат на утримання орендованого майна.
Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.01.2020 у справі №906/555/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.
3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "06" липня 2020 р.

Головуючий  суддя                                                                      Розізнана І.В. 

Суддя                                                                                              Мельник О.В.  

Суддя                                                                                              Грязнов В.В.