ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1204/20                                        Головуючий суддя І інстанції Довготько Т. М.
Провадження № 22-ц/818/3310/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Яцини В.Б. (суддя-доповідач),
суддів -         Бурлака І.В., Хорошевського О.М., 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Довготько Т.М., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:

28 січня 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 24.09.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Вказав, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором.
Проте, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30.10.2019 року у відповідача виникла заборгованість у сумі 22972,62 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 921,61грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 17677,64 грн., заборгованості за комісією в розмірі 101,23 грн., заборгованості за пенею в розмірі 2940,11 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 250грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 1082,03 грн.
На підставі вищевикладеного, банк просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 24 вересня 2007 року в розмірі у сумі 22972,62 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 921,61грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 17677,64 грн., заборгованості за комісією в розмірі 101,23 грн., заборгованості за пенею в розмірі 2940,11 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 250 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 1082,03 грн., та судові витрати в розмірі 1921,00 грн.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» суму заборгованості за договором № б/н від 24.09.2007 року в розмірі 921 грн. 61коп., з яких: заборгованість за  тілом кредиту в розмірі 921,61 грн., та судовий збір у розмірі 84,08 грн., а всього 1005 /одна тисяча п`ять / грн. 69 коп., в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з заочним рішенням суду Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні суми та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити повністю, в іншій частині рішення залишити без змін, судові витрати покласти на відповідача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Зазначив, що частково відмовляючи у позові за його недоведеністю, суд не надав належної оцінки тому, що в тексті анкети-заяви сторони погодили розмір відсоткової ставки 1,9 % на місяць на залишок заборгованості. Також суд не звернув уваги на надану позивачем та підписану відповідачем Довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового кредиту», в якій сторони також зазначили про базову відсоткову ставку за користування кредитом 1,9% на місяць, розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушені термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 120 днів, а саме (250 грн. + 5% від суми позову).
Заперечень щодо підпису указаної довідки відповідачем не надано. Таким чином сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Суд першої інстанції не вказав, чому не взяв до уваги данні докази, як підтвердження ознайомлення клієнта з умовами кредитування. У справі відсутні докази, що відповідач було ознайомлено з іншими Тарифами, ніж ті що залучені до позовної заяви, тому у суду першої інстанції не було правових підстав не брати до уваги саме ті Тарифи. Умови та правила, що долучені Банком до позовної заяви. Рішення суду першої інстанції щодо не ознайомлення відповідача з Тарифами, ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
Послався на те, що підписання відповідачем Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», а також зазначення розміру відсоткової ставки, пені та штрафів в тексті анкети-заяви є належним доказом ознайомлення із умовами кредитування, що підтверджено постановами Верховного суду від від 04 грудня 2019 року у справі №750/6058/17-ц, від 23 грудня 2019 року у справі №572/1169/17, від 12 лютого 2020 року у справі №136/840/17, від 26 лютого 2020 року у справі №355/1091/17.
Зазначив, що згідно узгодженою сторонами відсоткової ставки 1,9 % на місяць заборгованість відповідача по відсоткам за цієї ставкою, яка відповідає 22,8 % річних станом на 30.10.2019 складає 2234,89 грн., пеня 2940,11 грн. та штрафи 250 грн. фіксована частина + 1082,03 грн. процентна складова.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
       26 травня 2020 року від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення, в яких банк додатково зазначив, що строк дії перевипущеної картки відповідача закінчився у вересні 2011 року, тому заборгованість за відсотками за період з моменту виникнення прострочки 31 жовтня 2007 року по кінцеву дату строку дії картки 30 вересня 2011 року становить 790,74 грн. Зазначено, що заборгованість з пені з 31 жовтня 2007 року по 30 вересня 2011 року складає 319,92 грн.
Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно – задовольнити частково, а рішення суду в оскаржуваній частині – скасувати.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд вважав встановленим, що 24.09.2007 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір без номеру, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява складає між нею і банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві та що відповідач ознайомлена та згодна з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами банку».
Згідно банківського розрахунку, заборгованість у ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 30.10.2019 року становить 22972,62 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 921,61 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 17677,64 грн., заборгованість за комісією у розмірі 101,23 грн., заборгованість за пенею в розмірі 2940,11 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 250 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 1082,03 грн. 
Відмовляючи у стягненні процентів, заборгованості за комісією, пені та штрафів суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів умови договору кредиту в цій частині. Суд зазначив, що у заяві, підписаною сторонами, відсутні умови кредитного договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Суд відхилив надані позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою в Приватбанку, які є роздруківкою з архіву Умов та Правил надання банківських послуг, розміщеного в мережі Інтернет на офіційному сайті позивача: http://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору, оскільки матеріали справи не підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у відповідних розмірах та порядку нарахування. У даному випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України щодо договору приєднання з огляду на мінливий характер згаданих Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на згаданому сайті позивача в мережі Інтернет, та відсутності під ними підпису відповідача.
Суд при цьому вважав доведеним факт отримання та використання позичальником грошових коштів в сумі 921,61 грн, які у добровільному порядку всупереч ст. 530 ЦК України відповідачем не були повернуті позивачу.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Суд першої інстанції застосував правові висновки щодо застосування згаданих норм права, які були висловлені у постанові Великої палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів погоджується з тим, що у даному випадку суд першої інстанції обґрунтовано застосував правову позицію, яка була висловлена у згаданій постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року про те, що сама по собі роздруківка із сайту банку не є достовірним та достатнім доказом Умов та Правил надання банківських послуг, на яких між банком та фізичною особою був укладений споживчий кредитний договір у формі договору приєднання, ст. 634 ЦК України, на підставі Анкети-заяви на отримання банківської карти, яка надає можливість особі в межах певного кредитного ліміту користуватися кредитними коштами банку. 
При цьому, як і у випадку розглянутої касаційним судом справи, матеріали цієї справи не містять належних і достовірних підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач, що вона саме з ними ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Колегія суддів погоджується, що у даному випадку роздруківка із сайту позивача також належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до змісту ст. 100 ЦПК України роздруківка із сайту позивача в мережі Інтернет є лише паперовою копією, яка не є письмовим доказом. Позивач не дотримався вимог згаданої статті ЦПК України про те, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Відповідач всупереч нормі ч. 4 ст. 100 ЦПК України та процесуальному обов`язку доказування, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не зазначив про наявність у нього або іншої особи оригіналу згаданого електронного доказу, який може бути досліджений судом з метою автенфікації та верифікації його змісту, часу створення та ознайомлення з ним позичальника під час укладення договору кредиту. 
У згаданому правовому висновку касаційного суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19), який є релевантний до цієї справи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (29 вересня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (28 січня 2020 року). 
Тому колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що висновки суду стосовно недоведеності укладення договору кредиту відповідно до наданих позивачем Умов та Правил надання банківських послуг ґрунтуються на припущеннях.
Разом з тим, всупереч вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України суд першої інстанції не з`ясував, що у наданих позивачем на обґрунтування позову документах, які були підписані сторонами: копії Анкети-заяві від 24 вересня 2007 сторони передбачили, базову кредитну ставку 1,9% на місяць (а.с. 11 на звороті); копії довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» від 10.10.2007 сторони узгодили базову кредитну ставку 1,9% на місяць, яка нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів року; розмір щомісячних платежів не менше 7% від заборгованості; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, а саме: пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = базова % ставка за договором)/ 30 – нараховується за кожен день прострочення кредиту, пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць, нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше; щомісячну комісію за кредитне обслуговування 1% на залишок заборгованості, непогашеної на протязі пільгового періоду; розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 120 днів, а саме 250 грн. + 5% від суми позову.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Суд першої інстанції не звернув уваги, що внаслідок підписання сторонами згаданих документів (анкети-заяви та довідки про умови) відповідно до змісту ст. 207 ЦК України вважається, що кредитний договір був вчинений у письмовій формі відповідно до узгодженими сторонами в цих документах умов та правил щодо процентів, пені та штрафів.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі                № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата відступила від зазначеного висновку Верховний Суд України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частини другої статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Колегія суддів вважає за необхідне відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України застосувати згаданий правовий висновок касаційного суду у аналогічній ситуації по цій справі. 
З огляду на те, що відповідач отримав кредитну картку на три роки, згідно згаданої правової позиції касаційного суду нарахування процентів та неустойки позивач мав право здійснювати до жовтня 2011 року. Тому колегія суддів погоджується з наведеними у додаткових поясненнях представника банку розрахунках заборгованості:
- по процентах за період з дати прострочення, 31.10.2007 по 30.09.2011, що дорівнює 1430 днів та 921,61 грн. основної заборгованості за тілом кредиту складає 921,61 х 0,06% х 1430 = 790,74 грн;
- пені – 1556,80 грн.;
- комісії – 101,23 грн., а всього: 790,74+1556,80_101,23 = 2448,77 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення штрафу, то колегія суддів не вбачає законних підстав для їх задоволення з таких підстав..
У статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Умовами кредитного договору від 24 вересня 2007 року № б/н, а саме у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків сплати відсотків за користування кредитом та строків повернення кредиту, внаслідок чого позичальник зобов`язаний сплатити банку ПЕНЮ = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка за договором) / 30, - нараховується за кожен день прострочення кредиту, а пеня (2) = 1 % від заборгованості, але не менше 30,00 грн в місяць, - нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення за кредитом або процентам 5 і більше днів при утворенні простроченої заборгованості на суму від 50,00 грн і більше.
Відповідно до пункту 8.6 вказаних Умов при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф, встановлений пунктом 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг та у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», і пеня, передбачена у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 359/3292/13-ц (провадження № 61-21975св18), 27 березня 2019 року у справі № 333/4292/15-ц (провадження № 61-18153св18), 20 березня 2019 року у справі № 130/904/16-ц (провадження № 61-16542св18) та інші.
Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Враховуючи, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а їх одночасне застосування за одне й те саме порушення – строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, судова колегія вважає, що вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафів у розмірі 250,00 грн (фіксована частина) та 1082,03 грн (процентна складова) задоволенню не підлягають.
До апеляційної скарги додано новий доказ – виписку про рух коштів по банківському рахунку ОСОБА_1 (а.с.49-52)
Частинами 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього
Вказані норми передбачають, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Виходячи з наведених норм ст.ст. 83, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не приймає надані Банком до суду апеляційної інстанції виписку про рух коштів по банківському рахунку ОСОБА_1 , оскільки апелянтом не було доведено, що у нього виникли труднощі із поданням такого доказу до суду першої інстанції у встановленому законом порядку та строки. 
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції направив ухвалу про відкриття провадження у справі від 03.02.2020 року, яку банк отримав 11.02.2020 (а.с. 36). При цьому банк не подав заперечень щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні та не надав додаткових доказів. Позивач у разі неявки у судове засідання відповідача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника Банку та винесення судом заочного рішення (а.с.27). 
Позивачем не було надано доказів поважних причин пропуску строку подання доказів до суду першої інстанції відповідно до норм ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України.
Таким чином, виходячи із укладених між сторонами умовами кредитного договору б/н від 24.09.2007, які відповідачем не оспорювалися, на користь банку крім вже стягнутої судом заборгованості за тілом кредиту 921,61 грн. підлягає стягненню з відповідача:
790,74 грн. процентів, пені 1556,80 грн. та комісії – 101,23 грн., а всього 790,74+1556,80+101,23 = 2448,77 грн.
В іншій частині позов не доведений і з цих підстав у його задоволенні слід відмовити. 
Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; ухвали рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, то з передбачених п.п. 1, 2 , 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підстав суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення суду в частині відмови у позові та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову.
У зв`язку з цим відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають перерозподілу відшкодування судового збору, який був сплачений позивачем в суді першої інстанції та відшкодований судовий збір, сплачений позивачем до суду апеляційної інстанції, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, позовні вимоги задоволено на 10,65 %, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 223,86 та судовий збір в розмірі 335,79 грн за подачу апеляційної скарги, а всього в розмірі 559,65 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову – скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за договором б/н від 24 вересня 2007 року за відсотками, пенею та комісією, штрафів - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 790,74 грн. процентів, пені 1556,80 грн. та комісії – 101,23 грн., а всього 2448,77 грн.
В решті позовних вимог в оскаржуваній частині Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовити.
В порядку відшкодування судових витрат стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір: за подачу позову до суду першої інстанції в сумі 223,86 грн. та суду апеляційної інстанції 335,79 грн., всього судовий збір на суму 559,65 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 31 сепрня 2020 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                І.В.Бурлака.

                                                                       О.М.Хорошевський.