ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року	Львів	Справа № 460/2197/20 пров. № А/857/7776/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                         Большакової О.О.,
суддів                                                             Курильця А.Р., Качмара В.Я., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року (суддя першої інстанції Гудима Н.С., м. Рівне, повний текст рішення складено 01.06.2020),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.11.2015 та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.11.2015. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позов. 
Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неправильністю та неповнотою дослідження доказів і встановлення обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. Обгрунтовуючи незгоду, апелянт вказав, що відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015 рік, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст.16-2 Закону України «Про відпустки», відповідно до якої учасникам бойових дій встановлено додаткову відпустку. Зазначає, що в період проходження служби в УМВС України в Рівненській області у 2015 році з 17.08.2015 по 18.09.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в м. Волноваха та населених пунктах Волноваського району Донецької області, що підтверджує довідка №9463 від 15.09.2015. 06.11.2015 він отримав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 . Вважає, що з моменту набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни, а саме з 19.05.2015 з`явилось право на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, проте, не мав змоги скористатися нею. Натомість Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом міністра оборони України від 07.09.2018 №260, встановлено можливість виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема за минулі роки. Проте, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Судом було призначено апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04.11.2015 згідно з наказом УМВС України №342 о/с (по особовому складу) підполковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника відділу дільничних інспекторів міліції Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «в» (через обмежений стан здоров`я) (а.с. 30).
Згідно довідки Волноваського районного відділу ГУМВС України в Донецькій області №9463 від 15.09.2015 ОСОБА_1 в період з 17.08.2015 по 18.09.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в м.Волноваха та населених пунктах Волноваського району Донецької області (а.с. 8).
У зв`язку з цим позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_1 від 06.11.2015 (а.с. 7). 
19.02.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив у зв`язку зі звільненням зі служби виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 рік як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на час звільнення зі служби 04.11.2015 року (а.с. 10).
Листом від 16.03.2020 за №1/72 у відповідь на заяву позивача відповідач повідомив, що в справі відсутні документи, що підтверджували б наявність в період служби та на дату звільнення статусу учасника бойових дій, оскільки згідно з інформацією, вказаною у заяві, посвідчення учасника бойових дій видано уповноваженим органом 06.11.2015, тобто після звільнення ОСОБА_1 з УМВС України. Таким чином, в період служби позивача підстави для надання йому додаткової відпустки як учаснику бойових дій, або для нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки при звільненні були відсутні (а.с. 11).
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Спірні правовідносини виникли з приводу реалізації позивачем права на соціальну відпустку, визначеного положеннями Закону України «Про відпустки» від 15 листопад 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII), Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Так, відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Водночас, згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Положеннями статті 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551-XII, особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (№ Пз/9901/4/19).
Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Враховуючи, що позивач брав участь у бойових діях у період з 17.08.2015 по 18.09.2015, останній на момент звільнення зі служби набув право на додаткову відпустку.
З огляду на зазначене суд вважає, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015 році додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 0340/1725/18, від 07 травня 2020 року у справі №360/4127/19.
Щодо доводів відповідача та висновку суду першої інстанції про те, що оскільки посвідчення учасника бойових дій видано уповноваженим органом 06.11.2015, тобто після звільнення ОСОБА_1 з УМВС України, тому такий не має права на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік то такі є помилковими з огляду на наступне.
Як встановлено судом, позивач в період з 17.08.2015 по 18.09.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в м.Волноваха та населених пунктах Волноваського району Донецької області, що підтверджується довідкою Волноваського районного відділу ГУМВС України в Донецькій області №9463 від 15.09.2015 (а.с. 8). Згідно даних цієї довідки ОСОБА_1 направлявся в зону проведенння антитерористичної операції, зокрема і на підставі наказу УМВС України в Рівненській області, тобто його роботодавця.
Відтак, станом на момент звільнення ОСОБА_1 з УМВС України, такий мав право на отримання пільг як учасник бойових дій, а той факт, що посвідчення йому видане через два дні після звільнення жодним чином не впливає на наявність у нього зазначеного права, оскільки являється лише формальним підтвердженням наявного у нього статусу.
Суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами і поставленою метою, чим порушив права позивача на судовий захист порушеного права.
Відтак, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, скасувати рішення суду і постановити нове про задоволення позову.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року.
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 листопада 2015 року.
Зобов`язати Ліквідаційну комісію Управління МВС України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 листопада 2015 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	В. Я. Качмар