ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2020 року 
м. Київ
справа № 813/1459/18
адміністративне провадження № К/9901/64837/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючий – Стародуб О.П., 
судді –  Єзеров А.А., Желєзний І.В.
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19.06.2018 (суддя - Москаль Р.М.) та постанову Львівського апеляційного адміністративного суд від 20.09.2018 (судді - Нос С.П., Сеник Р.П., Хобор Р.Б.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії,
встановив: 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідача поновити йому виплату пенсії за вислугу років з 07.10.2009 з її одночасним перерахунком відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.06.2018 позов задоволено частково.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 11.10.2017 з її одночасним перерахунком відповідно до норм    Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.
В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Позовні вимоги за    період з 07.10.2009    по 10.10.2017 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19.06.2018, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2018, – залишено без розгляду.
З рішеннями судів попередніх інстанцій щодо залишення частини позовних вимог без розгляду не погодився позивач, звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просив їх скасувати, а справу в цій частині позовних вимог направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування касаційної скарги посилався на те, що має право на поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 – дати постановлення рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, яким були скасовані дискримінуючі положення законодавства щодо заборони виплати пенсії громадян, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10.10.1993 позивачу було призначено пенсію за вислугу років, яка виплачувалась йому Львівським обласним військовим комісаріатом. 
08.09.2000 ОСОБА_1 виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділ посольства України в Державі Ізраїль.
Після виїзду позивача на постійне місце проживання за кордон, виплата йому пенсії була припинена.
Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 визнані неконституційними положення Закону, які обмежували виплату пенсій при виїзді на місце постійного проживання за кордон.
04.09.2017 позивач, через представника, звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про поновлення та виплату йому пенсії, у задоволенні якої листом від 05.10.2017 №1596/Н-101/     було відмовлено.
Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 10.10.2017 без розгляду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що після прийняття та опублікування рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 та не відновлення виплати позивачу пенсії, останній повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак з цієї дати і розпочався відлік строку звернення до суду.
Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що позовні вимоги за період з 07.10.2009 по 10.10.2017 (в межах шестимісячного строку звернення до суду) підлягають залишенню без розгляду.
Вирішуючи касаційну скаргу в межах наведених у ній доводів колегія суддів виходить з наступного.
Так, відповідно до частини 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною 3, 4 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 дійшла висновків, що обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
У справі яка розглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що виплату раніше призначеної позивачу пенсії було припинено на підставі статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яку рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 визнано неконституційною.
Враховуючи такі фактичні обставини справи та наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду  колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій необгрунтовано застосовано до спірних правовідносин строк звернення до суду.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконних судових рішень, які перешкоджають подальшому провадженню у справі, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19.06.2018 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суд від 20.09.2018 – скасувати, а справу в частині позовних вимог за період  з 07.10.2009    по 10.10.2017 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                
О.П. Стародуб          
А.А. Єзеров
І.В. Желєзний