ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 серпня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/3184/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                        судді-доповідача Чумака С.Ю.,
                                                   суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 340/3184/19 (суддя І інстанції - Петренко О.С.)
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області про визнання протиправною та скасування вимоги, 
В С Т А Н О В И В:
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Кіровоградській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 15 листопада 2019 року № Ф-149065-52.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року позов задоволений.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити.
В обґрунтування скарги вказує, що позивач є фізичною особою-підприємцем з 31.01.1994.  Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774) внесені зміни до Закону № 2464, які набули чинності з 1 січня 2017 року, зокрема у першому реченні абзацу другого п. 2 частини першої ст. 7 слова «має право самостійно» замінено словом «зобов`язаний», у зв`язку з чим, якщо платниками єдиного внеску - фізичними особами-підприємцями (крім, тих які обрали спрощену систему оподаткування) не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такі платники зобов`язані сплатити базу нарахування, не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом № 2464. Враховуючи наведене, з 1 січня 2017 року якщо фізичні особи-підприємці (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) не отримують дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року від своєї діяльності вони все одно зобов`язані сплатити єдиний внесок. Станом на 26.12.2019 ФОП ОСОБА_1 за 2017-2019 роки єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як за приватного підприємця не сплачувався, тому загальна сума боргу станом на 26.12.2019 становить 26539,26 грн. 
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ
ОСОБА_1 (далі - позивач) 08.06.1998 зареєстрований як фізична особа-підприємець. 
У травні 2000 року позивач подав до документи про припинення підприємницької діяльності.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 1006084542 від 12.12.2019 відомості про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 відсутні. (а.с. 12)
15.11.2018 року ГУ ДПС у Кіровоградській області ОСОБА_1 виставлено вимогу № Ф-149065-52  про сплату боргу з єдиного внеску на загальну суму недоїмки 26539,26 грн. (а.с. 7) 
Заборгованість  у позивача виникла у зв`язку з несплатою  сум єдиного внеску   за: 
- 2017 рік у загальній сумі 8448 грн (термін сплати 09.02.2018). Мінімальна сума єдиного внеску на місяць для фізичних осіб-підприємців у 2017 році - 704 грн (3200*22%);
- за 2018 рік - в загальній сумі 9828,72 грн, в тому числі щоквартальні нарахування в сумі 5427,18 грн.  Мінімальна сума єдиного внеску на місяць для фізичних осіб-підприємців у 2018 році - 819,06 грн (3723*22%);
- за три квартали 2019 року в загальній сумі - 8262,54 грн, щоквартально - 2754,18 грн. Мінімальна сума єдиного внеску на місяць для фізичних осіб-підприємців у 2019 році - 918,06 грн (4173*22%). 
Законність і обґрунтованість винесеної відповідачем вимоги про сплату боргу з єдиного внеску стали підставою звернення позивача до суду із цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив  з того, що Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".  Оскільки ОСОБА_2 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній, відтак дійшов висновку що позивач не здійснює підприємницьку діяльність, відповідно не є фізичною особою-підприємцем. Також зазначив, що податковим органом не наданий розрахунок санкцій відповідно до приписів Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція № 449). Відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявність у позивача обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску, тому винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) у сумі 26539,26 гривень підлягає скасуванню.
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 8 липня 2010 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України № 2464-VI) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
За правилами пункту 2 частини1 статті 7 Закону України № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За приписами частини 8 статті 9 Закону України № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Отже, єдиний соціальний внесок повинні сплачувати, зокрема фізичні  особи-підприємці. 
Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV, який набув чинності з 1 липня 2004 року, (в редакції, чинній станом на 31 березня 2005 року (далі - Закон України № 755-IV) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців.
Згідно з ч. 1 статті 4 Закону № 755 державна    реєстрація    юридичних   осіб   та   фізичних осіб- підприємців - засвідчення факту створення або припинення 
юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу 
підприємця фізичною особою, а також вчинення інших  реєстраційних дій,  які  передбачені  цим  Законом,  шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру. 
Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону № 755 для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем (далі - заявник), повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи:
- заповнену реєстраційну   картку   на   проведення   державної реєстрації фізичної особи-підприємця;
- копію довідки  про  включення  заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів;
- документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за 
проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця. 
Відповідно до частини 1 статті 46 Закону України № 755-IV державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця проводиться у разі прийняття фізичною особою-підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності.
Частиною 3 статті 46 Закону України № 755-IV встановлено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Отже, державна реєстрація засвідчує не тільки факт припинення статусу підприємця, але і його набуття. Позивач після початку дії Єдиного державного реєстру не вчинив жодних дій щодо набуття статусу фізичної особи-підприємця, заяв та документів державному реєстратору не подавав, оскільки вирішив припинити свою підприємницьку діяльність.
Згідно з п. 2 Прикінцевих положень Закону № 755 Державний  реєстратор   протягом   2004-2005   років   при надходженні  від  юридичних  осіб  та  фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки,  відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний  провести  заміну  раніше  виданих  їм  свідоцтв  про державну реєстрацію на свідоцтва про державну  реєстрацію  єдиного зразка.  
Як вже зазначалось, позивач не звертався до державного реєстратора із жодними заявами, а тому свідоцтва про державну  реєстрацію  єдиного зразка як передбачено Законом № 755 не отримував.
Відповідно до  Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України  "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» від 01.07.2010 № 2390 (далі - Закон № 2390):
- процес включення до Єдиного державного реєстру  відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців,  зареєстрованих до 1 липня 2004 року,  завершується через  рік,  починаючи  з  дня набрання чинності цим Законом. (п. 2)
- усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року,  зобов`язані у встановлений пунктом  2  цього  розділу  строк  подати  державному  реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про  них  до  Єдиного державного   реєстру  та  для  заміни  свідоцтв  про  їх  державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. (п. 3)
- свідоцтва про державну реєстрацію  юридичних  осіб  та фізичних осіб-підприємців,  оформлені  з  використанням  бланків старого  зразка  та  видані  до 1 липня 2004 року, після настання встановленого  пунктом 2 цього   розділу строку  вважаються недійсними. 
Закон № 2390 набув чинності 3 березня 2011 року, а тому з 3 березня 2012 року свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, видане позивачу у 1998 році, є недійсним. Відсутність у позивача чинного свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності у сукупності із відсутністю запису про нього у ЄДР як про особу, яка здійснює підприємницьку діяльність, виключає на переконання суду можливість нарахування йому відповідачем заборгованості із сплати єдиного соціального внеску.
Формально позивач не виконав приписи Законі № 755 та № 2390 щодо отримання свідоцтва єдиного зразка та внесення відомостей у ЄДР, проте у суду немає жодних підстав для сумнівів у тому, що позивач з 2004 року не здійснює підприємницьку діяльність і добросовісно помилявся, вважаючи, що припинив останню.
При цьому, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 1006084542 від 12 грудня 2019 року відомості про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 відсутні.
Отже, позивач не був зареєстрований у ЄДР ні з 1 липня 2004 року, ні на час винесення відповідачем оскарженої вимоги, ні взагалі протягом 2004-2019 років.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (пункт 70).
За практикою ЄСПЛ, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платників податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справа «Серков проти України», заява № 39766/05, пункт 43).
Апеляційний суд вважає, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд. 
З огляду на викладене, апеляційний суд зауважує, що відсутність офіційного підтвердження в ОСОБА_1 статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 липня 2020 року (справа № 260/81/19).
ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд вважає, що наявність сукупності обставин, які встановлені у цій справі, а саме:
-          недійсність з 3 березня 2012 року свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, виданого позивачу у 1998 році;
-          неподання позивачем реєстраційної картки державному реєстратору для проведення державної реєстрації її як фізичної особи-підприємця;
-          відсутність позивача в ЄДР;
-          невчинення відповідачем та іншими державними органами протягом 2004-2019 років жодних дій для приведення ситуації у законне з точку зору цих органів русло,
свідчать, що відповідач нарахував позивачу до сплати заборгованість з єдиного соціального внеску і сформував вимогу щодо сплати позивачем цієї заборгованості з порушенням принципів безсторонності, добросовісності та розсудливості, які за приписами ст. 2 КАС України є обов`язковими при прийнятті суб`єктами владних повноважень  рішень.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята законно та обґрунтовано, апеляційна скарга відповідача, не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції має бути залишена без змін.
Оскільки справа є справою незначної складності відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
На підставі викладеного, керуючись ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 340/3184/19 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

  Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                               суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                            І.В. Юрко