ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 липня 2020 року
м. Київ
справа № 520/8188/18
провадження № 51-2035км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року, постановлену в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018160480001990, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нової Каховки Херсонської області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого — останнього разу за вироком Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2018 року за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі — КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 4 місяці. 
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за встановлених судом першої інстанції обставин та детально наведених у вироку, 02 червня 2018 року, приблизно о 11:00, перебуваючи у приміщенні магазину «Remix», розташованому на 1-му поверсі ТРЦ «Сіті Центр» на пр-т. Небесної сотні, 2 у м. Одеса, шляхом вільного доступу, діючи повторно, таємно викрав чоловічу футболку чорного кольору, вартістю 649 грн, заподіявши тим самим ФОП « ОСОБА_7 » матеріальних збитків на вказану суму.
Крім того, в цей же день, приблизно о 12:00, ОСОБА_6 , перебуваючи у магазині «Декта Спорт», що у вищевказаному ТРЦ, шляхом вільного доступу, діючи повторно, таємно викрав чоловічі шорти чорного кольору, вартістю 1832,50 грн, заподіявши тим самим ТОВ «АГРО СПОРТ» матеріальний збиток на вказану суму.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 21 січня 2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін. 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала, та заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин справи, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій засудженого, посилаючись на невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінальних правопорушень та його особі через м`якість та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи наведене прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції, обмежившись загальними фразами про відповідність призначеного ОСОБА_6 покарання вимогам статей 50, 65 КК, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, про те, що призначене засудженому місцевим судом покарання не відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та його особі через м`якість. Зокрема судами не враховано, що ОСОБА_6 раніше був 5 разів судимий за вчинення корисливих, зокрема тяжких, злочинів, вчинив новий злочин через 3 дні після постановлення вироку у попередній справі, що вказує на схильність засудженого до вчинення корисливих злочинів, а тому призначене йому покарання не сприятиме запобіганню вчинення нових злочинів. Також прокурор зазначає, що оскільки ОСОБА_6 вчинив злочини у цій справі до набрання попереднім вироком законної сили, остаточне покарання йому має бути призначене не за сукупністю вироків (ст. 71 КК), а за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК. Крім того прокурор вказує на порушення апеляційним судом права засудженого на захист. 
Заперечень на касаційну скаргу прокурора від учасників судового провадження до Верховного Суду не надходило.
Позиції учасників судового засідання
У судовому засіданні прокурор, навівши відповідні пояснення, підтримала касаційну скаргу, просили її задовольнити на підставах зазначених у цій скарзі. 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин установлених і перевірених місцевим судом в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65—73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, дані про його особу, який раніше неодноразово судимий. Крім того, визнав місцевий суд повне визнання ОСОБА_6 своєї вини, та його щире каяття, обставинами, що пом`якшують його покарання, а рецидив злочину — обставиною, що його обтяжує. Також врахував суд й думку потерпілих, які претензій до ОСОБА_6 не мають. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, з реальним його відбуванням. 
Не погоджуючись із вироком місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного судом ОСОБА_6 покарання через м`якість, які аналогічні доводам викладеним ним у касаційній скарзі. 
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив доводи викладені стороною обвинувачення в апеляційній скарзі, і не встановивши підстав для її задоволення, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. 
Верховний Суд вважає, що за обставин цього кримінального провадження покарання, призначене ОСОБА_6 , є справедливим, співмірним характеру скоєних дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків судів попередніх інстанцій з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, сторона обвинувачення у касаційній скарзі не навела.
Доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, в частині призначення ОСОБА_6 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, а не за сукупністю злочинів — ч. 4 ст. 70 КК, Верховний Суд вважає необґрунтованими.
З матеріалів кримінального провадження видно, що злочини у цій справі ОСОБА_6 вчинив 02 червня 2018 року тобто через 3 дні після постановлення у попередній справі вироку Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2018 року, але до набрання цим вироком законної сили. 
Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, викладеного у постанові від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17 (провадження № 51-8867кмо18) при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили, зокрема якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків).
З огляду на викладене місцевий суд правильно визначив ОСОБА_6 остаточний вид і розмір покарання на підставі ст. 71 КК.
Також, оскільки за наслідком апеляційного розгляду апеляційний суд не погіршив становища засудженого, відхилив доводи апеляційної скарги прокурора, в якій останній просив призначити ОСОБА_6 більш суворе покарання, врахував позицію самого засудженого, який просив вирок місцевого суду щодо нього залишити без змін, Верховний Суд, за обставин цієї справи, не знаходить підстав вважати, що апеляційний суд допустився таких порушень норм процесуального законодавства, які завадили йому ухвалити законне і обґрунтоване рішення, як про це зазначає прокурор в своїй касаційній скарзі.  
Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду є належно умотивованим та обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 — без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3