ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3051/20 Справа № 206/4696/16 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А.О. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Петешенкової М.Ю., Ткаченко І.Ю. 
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про встановлення нікчемності пунктів кредитних договорів, застосування наслідків недійсності пунктів кредитних договорів, стягнення збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк») про встановлення нікчемності пунктів кредитних договорів, застосування наслідків недійсності пунктів кредитних договорів, стягнення збитків та моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що у листопаді 2012 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500324901, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у сумі 20000,00 грн. під 15 % річних, зі сплатою щомісячної сталої комісії у розмірі 638,00 грн. У лютому 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» було введено комісію 10,00 грн. при погашенні кредиту безпосередньо в банку, якщо сума платежу становить до 1500,00 грн. (включно). У листопаді 2013 року, як рефінансування вказаного договору, сторони уклали кредитний договір № 500922684 згідно якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у сумі 25 411,00 грн під 11,99 % річних, зі сплатою щомісячної сталої комісії у розмірі 609,86 грн. протягом дії договору та комісією в сумі 10,00 грн. при погашенні кредиту безпосередньо в банку, якщо сума платежу становить до 1 500,00 грн. (включно). У травні 2014 року між сторонами знову рефінансовано вказаний договір у кредитний договір № 500943673, з аналогічними умовами. У грудні 2014 року цю комісію банком було збільшено до 15,00 грн, при цьому банк жодної інформації щодо збільшення комісій їй не направляв та вона ніяких додатків до договору не підписувала.
ОСОБА_1 вважає умови кредитних договорів №500324901, 500922684, 500943673 в частині сплати щомісячної комісії такими, що суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим, просила суд:
- встановити нікчемність п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору № 500324901, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та нею;
- застосувати наслідки недійсності п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору №500324901 та стягнути з відповідача на її користь збитки у вигляді сплачених нею комісій за період з листопада 2012 року по листопад 2013 року грошові кошти у сумі 7686,00 грн.;
- встановити нікчемність п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору №500922684, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та нею;
- застосувати наслідки недійсності п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору №500922684 та стягнути з відповідача на її користь збитки у вигляді сплачених нею комісій за період з листопада 2013 року по травень 2014 року грошові кошти у сумі 3659,16 грн.
- встановити нікчемність п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору №500943673, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та нею;
- застосувати наслідки недійсності п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору №500943673 та стягнути з відповідача на її користь збитки у вигляді сплачених нею комісій за період з 28 травня 2015 року по день набрання рішенням законної сили;
- стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на її користь моральну шкоду у сумі 10000,00 грн.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні умови кредитного договору були узгоджені сторонами (досягнуто згоди з усіх істотних умов договору), кредитний договір підписаний сторонами, останні мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконував їх умови, що підтверджується виписками по особовим рахункам. Спірні умови кредитного договору не протирічать чинному законодавству і є характерними для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення збитків та моральної шкоди.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що добровільне підписання споживачем договору про споживчий кредит та надання споживачем при підписання згоди стосовно умов договору не перешкоджають йому оскаржувати умови даного правочину з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що 29 листопада 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 500324901, предметом якого є надання для власних потреб коштів у розмірі 20 170,00 грн, шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника у розмірі 20 000,00 грн, страховий платіж 170,00 грн. строком до 30 листопада 2015 року на споживчі цілі за відсотковою ставкою 0,1% річних.
Пунктом 2.8 цього договору Розділу № 1 Базові умови кредитування, передбачена комісійна винагорода Банку.
З виписки по рахунку № 2909500324901 з 29 листопада 2012 року по 20 квітня 2015 року вбачається, що остання операція по цьому рахунку була 02 грудня 2013 року банком перераховано кошти для погашення заборгованості за кредитним договором №500324901 від 29 листопада 2012 року.
29 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору № 500324901 та кредитний договір №500922684, предметом якого є надання коштів у розмірі 25 700,00 грн, шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором № 500324901 від 29 листопада 2012 року, сума в розмірі 11 033,02 грн та для власних потреб 14 666,98 грн строком до 02 грудня 2016 року за відсотковою ставкою 11,99 % річних.
Пунктом 2.8 цього договору Розділу № 1 Базові умови кредитування, передбачена комісійна винагорода Банку.
З виписки по рахунку № НОМЕР_1 з 29 листопада 2013 року по 20 квітня 2015 року вбачається, що остання операція по цьому рахунку була 02 грудня 2013 року банком перераховано кошти для погашення заборгованості за кредитним договором №500922684 від 29 листопада 2013 року.
Згідно із анкетою-заявою на отримання кредиту у розмірі 25411,00 грн від 28 травня 2014 року ОСОБА_1 була ознайомлена та погодилась з умовами кредиту.
28 травня 2014 року між сторонами було укладено кредитний договір №500943673 предметом якого є надання коштів у розмірі 25 411,00 грн., шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором № 500922684 від 29 листопада 2013 року, сума в розмірі 14 508,92 грн та для власних потреб 10 902,08 грн строком до 29 травня 2016 року за відсотковою ставкою 11,99 % річних.
Положеннями кредитного договору № 500943673 (пункт 2.8) передбачена комісійна винагорода банку.
Договір підписаний обома сторонами та зазначено, що договір отриманий позичальником – ОСОБА_1 
21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу № 1, згідно якого право грошової вимоги за кредитним договором № 500943673 від 28 травня 2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи».
Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що спірні умови кредитного договору були узгоджені сторонами (досягнуто згоди з усіх істотних умов договору), кредитний договір підписаний сторонами, останні мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконував їх умови, що підтверджується виписками по особовим рахункам. Спірні умови кредитного договору не протирічать чинному законодавству і є характерними для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення збитків та моральної шкоди.
Проте, колегія суддів частково не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За вимогами ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір від 29 листопада 2012 року № 500324901, договір від 29 листопада 2013 року про внесення змін до договору № 500324901 та кредитний договір від 29 листопада 2013 року №500922684, укладених між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» втраили свою чинність, а тому додаткове визнання пунктів цих договіорів нікченмими є безпідставними. 
Крім того, колегія суддів, з урахуванням висновків Верховного Суду також прийшла до наступного.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка просила суд встановити нікчемність п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитних договорів № 500324901, №500922684, №500943673 укладених між ПАТ «Альфа-Банк» та нею, а також застосувати наслідки недійсності даних пунктів у цих кредитних договорах.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).
Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Такі ж висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).
Встановивши, що ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав відмови в позові.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року — змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю.Петешенкова 

І.Ю. Ткаченко