Постанова
Іменем України
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 545/1450/17
провадження № 61-14778св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Микільська сільська рада Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_2 , 
треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, Полтавська районна державна адміністрація,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року у складі судді Потетій А. Г. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 31 січня 2018 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Одринської Т. В., Триголова В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У червні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Микільської сільської ради Полтавського району Полтавської області (далі - Микільська сільська рада), ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, Полтавська районна державна адміністрація, про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання недійсним сертифіката на право на земельну частку (пай), посилаючись на те, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року у справі № 545/647/17 за нею визнано право на земельну частку (пай) у землях Колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП) ім. Шевченка розміром 4,7 умовних кадастрових гектарів, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 на підставі сертифіката серії НОМЕР_1 . Однак через відсутність необхідної землі та за наявності сертифіката на право на земельну частку (пай) КСП ім. Шевченка серії ПЛ № 0172581, виданого 26 грудня 1996 року на ім`я  ОСОБА_4 (у сертифікаті помилково вказано по батькові « ОСОБА_5 »), вона не може одержати з колективної власності свою частку землі в натурі (на місцевості). Вважає, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не могла набути право на частку (пай) у землях КСП ім. Шевченка, оскільки 31 липня 2001 року їй було видано також сертифікат серії НОМЕР_2 на право на земельну частку (пай) у землях КСП «Маяк» розміром 6,98 умовних кадастрових гектарів. Отримання ОСОБА_4 двох земельних часток (паїв) є порушенням вимог статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила: встановити факт, що сертифікат на право на земельну частку (пай) КСП ім. Шевченка серії ПЛ №  0172581, виданий на ім`я ОСОБА_4 , належить померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; визнати недійсним вказаний сертифікат.
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року позов задоволено. Встановлено факт, що сертифікат на право на земельну частку (пай) КСП ім. Шевченка серії ПЛ №  0172581, виданий на ім`я ОСОБА_4 , належить померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Визнано недійсним сертифікат на право на земельну частку (пай) КСП ім. Шевченка серії ПЛ №  0172581, виданий на ім`я ОСОБА_4 , який належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що при паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) усіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян в межах норм, визначених ЗК України, провадиться один раз по кожному виду використання. Однак на підставі сертифікатів серії ПЛ № 0172581 від 26 грудня 1996 року та серії ПЛ № 810991 від 31 липня 2001 року ОСОБА_4 отримала безоплатно право на дві земельні частки (паї) в землях різних КСП в загальному розмірі 11,68 умовних кадастрових гектарів, що перевищує розмір часток (паїв) інших членів КСП, які брали участь у паюванні земель. Зазначене свідчить, що оспорюваний сертифікат був виданий  ОСОБА_4 з порушенням вимог земельного законодавства, його наявність позбавляє позивача права одержати свою частку землі в натурі (на місцевості) з колективної власності КСП ім. Шевченка. 
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 31 січня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 залишено без задоволення, а рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний сертифікат не порушує прав позивача, не заслуговують на увагу, оскільки через відсутність необхідної землі  ОСОБА_1 не може одержати з колективної власності свою частку (пай) в натурі (на місцевості). Посилання заявника на те, що до набрання чинності ЗК України (01 січня 2002 року) не існувало обмежень щодо видачі кількох сертифікатів на право на земельну частку (пай) одній особі, яка на час розпаювання працювала у двох і більше сільськогосподарських підприємствах, є неспроможними, оскільки Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року № 561-XII (далі - ЗК України 1990 року) передбачав обчислення розміру середньої частки в разі безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства. Крім того, особи, яким передавалися ці земельні ділянки, повинні були не тільки працювати в цих господарствах, а й бути їх членами. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У березні 2018 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 31 січня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним сертифіката на право на земельну частку (пай) і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2  мотивована тим, що член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на пай здійснюється, в тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Будучи на час розпаювання (1996 рік) членом КСП ім. Шевченка, ОСОБА_4 правомірно була внесена до зазначеного вище списку, а той факт, що за життя вона не отримала оспорюваний сертифікат на руки та не намагалася виправити в ньому неправильно записані відомості «по батькові» ( ОСОБА_4 замість ОСОБА_4 ), не може свідчити про помилковість його видачі. Суди попередніх інстанцій безпідставно застосували до спірних правовідносин статтю 116 ЗК України, оскільки її положення стосуються одержання громадянами земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Розпаювання земель колективної власності є зовсім іншим і за своєю правовою природою, і за процедурою одержання земельної частки (паю) в натурі. Посилання судів на те, що ОСОБА_4 отримала право на дві земельні частки (паї) на території різних сільських рад в загальному розмірі 11,68 в умовних кадастрових гектарах, що перевищує розмір часток (паїв) інших членів КСП, які брали участь у паюванні земель, є неспроможними, так як умова про рівність часток стосується режиму розпаювання в межах одного КСП. Оскільки на час передачі в колективну власність землі ОСОБА_4 була членом КСП ім. Шевченка, а після проведення розпаювання працювала у КСП «Маяк», то вона правомірно набула право на дві земельні частки (паї). Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона зверталася до Микільської сільської ради із заявою про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) і що сільська рада відмовила їй у цьому через відсутність необхідної землі, в тому числі в землях запасу, а отже, не довела факту порушення її прав.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 22 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Полтавського районного суду Полтавської області.
 
04 лютого 2019 року справа № 545/1450/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
За змістом касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідає.
 
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Разом з тим стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
 
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
З урахуванням викладеного для вирішення спору, що виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача таких прав, факт їх порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.
 
Судами встановлено, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року у справі № 545/647/17 за  ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом було визнано право на земельну частку (пай) у землях КСП ім. Шевченка розміром 4,7 умовних кадастрових гектарів, яке за життя належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на підставі сертифіката серії НОМЕР_1 , виданого згідно з розпорядженням Полтавської державної районної адміністрації від 26 грудня 1996 року № 678.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що через відсутність необхідної землі та за наявності сертифіката на право на земельну частку (пай) КСП ім. Шевченка серії ПЛ № 0172581, виданого 26 грудня 1996 року на ім`я ОСОБА_4 , вона не може одержати свою частку землі з колективної власності в натурі (на місцевості).
 
Судами також встановлено, що  ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 15 грудня 2006 року Виконавчим комітетом Микільської сільської ради.
 
Спадкоємцем за законом майна померлої  ОСОБА_4 євідповідач ОСОБА_2 , який прийняв спадщину у встановленому законом порядку.
 
Згідно із сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0172581, виданим на підставі розпорядження Полтавської районної державної адміністрації від 26 грудня 1996 року № 678,  ОСОБА_4 (у сертифікаті помилково вказано по батькові « ОСОБА_5 ») набула право на земельну частку (пай) у землях КСП ім. Шевченка, яке розташоване на території Микільської сільської ради, розміром 4,7 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). 
 
За життя  ОСОБА_4 не отримувала на руки вищевказаного сертифіката, про що свідчить лист Міськрайонного управління Держгеокадастру у Полтавському районі та місті Полтаві від 07 червня 2017 року. 
 
Крім того, сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0172581, виданим на підставі розпорядження Машівської районної державної адміністрації від 31 липня 2001 року № 283, підтверджується, що  ОСОБА_4 набула право на земельну частку (пай) у землях КСП «Маяк», яке розташоване на території Андріївської сільської ради Машівського району Полтавської області, розміром 6,98 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). На цей пай  ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). 
 
Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
 
Відповідно до частин дев`ятої, десятої статті 5 ЗК України 1990 року кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Право на земельну частку може бути  передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств.
 
Згідно з частинами шостою, сьомою статті 6 ЗК України 1990 року при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. 
 
За змістом статей 22, 23 ЗК України 1990 року особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
 
Таким чином, головною особливістю земельної частки є те, що вона не є земельною ділянкою, зокрема не визначена в натурі (її межі невідомі до моменту виготовлення і затвердження технічної документації) і не має унікального кадастрового номера. Це лише документально оформлене право людини на майбутнє отримати у власність земельну ділянку із земель колишніх КСП, а за її відсутності - із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1  в частині визнання недійсним сертифіката на право на земельну частку (пай), суди попередніх інстанцій виходили з того, що: на підставі сертифікатів серії ПЛ № 0172581 від 26 грудня 1996 року та серії ПЛ № 810991 від 31 липня 2001 року ОСОБА_4 отримала безоплатно право на дві земельні частки (паї) в загальному розмірі 11,68 умовних кадастрових гектарів, що перевищує розмір часток (паїв) інших членів КСП, які брали участь у паюванні земель; процес безоплатної приватизації землі громадянами носить виключно одноразовий характер по кожному виду використання земельних ділянок; зазначене свідчить, що оспорюваний сертифікат був виданий  ОСОБА_4 з порушенням вимог статті 116 ЗК України, його наявність позбавляє позивача права одержати свою частку землі в натурі (на місцевості) з колективної власності КСП ім. Шевченка.
 
Однак такі висновки ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
 
Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
 
Однак, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не перевірив та не спростував належним чином доводів апеляційної скарги про те, що положення вищенаведеної статті ЗК України стосуються права громадян на одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом, а отже, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки розпаювання земель колективної власності є зовсім іншим і за своєю правовою природою, і за процедурою одержання земельної частки (паю) в натурі. 
 
Посилаючись на те, що ЗК України 1990 року встановлював обмеження розміру середньої частки у разі безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства, апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що таке обчислення розміру загальної площі частки стосувалося сільськогосподарських угідь, якими користувалися підприємства, установи, організації, у межах території однієї місцевої ради. Проте у справі, яка переглядається,  ОСОБА_4 набула право на дві земельні частки (паї) у землях КСП ім. Шевченка та КСП «Маяк», які розташовані на території різних сільських рад. 
 
Крім того, вказуючи на те, що через відсутність необхідної землі ОСОБА_1  не може одержати свою частку (пай) в натурі, а тому оспорюваний сертифікат порушує її право власності, суд апеляційної інстанції не спростував доводів апеляційної скарги про те, що позивач має можливість отримати таку частку із земель запасу, про що неодноразово наголошував під час розгляду справи голова Микільської сільської ради. 
 
Тобто, погоджуючись з рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції не зазначив, у чому конкретно полягає порушення прав позивача, зважаючи на те, що оспорюваний сертифікат був виданий на земельну частку (пай) без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Тому не можна вважати, що в цій справі виконано завдання правосуддя щодо її справедливого розгляду та вирішення.
 
Таким чином, апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та не зазначив у своєму рішенні конкретних обставин, що спростовують ці доводи, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення рішення місцевого суду в оскаржуваній частині без змін. 
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1  про визнання недійсним сертифіката на право на земельну частку (пай) не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд. Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув усіх порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 31 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання недійсним сертифіката на право на земельну частку (пай)скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук  	
 	М. Ю. Тітов