Справа № 127/1734/20
Провадження № 22-ц/801/1281/2020
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року	Справа № 127/1734/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В.
розглянувши у судовому засіданні у м. Вінниці в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 і Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів, 
Рішення ухвалила суддя Вохмінова О. С.
Рішення ухвалено о 17:36 год у м. Вінниці Вінницької області
Повний текст рішення складено 03 червня 2020 року,
Встановив:
23 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2007 року його позов задоволено і стягнено з військової частини НОМЕР_1 на його користь грошову компенсацію продовольчого пайка (набору продуктів харчування) за період з 11 березня 2000 року по 14 лютого 2007 року в сумі 31 787,54 грн.
Судове рішення набуло законної сили 16 березня 2007 року, проте не виконано до цього часу за відсутності бюджетного фінансування на ці видатки.
За цей період від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті він втратив 118 612,56 грн. та 3 % річних від простроченої суми – 12 292,52 грн.
Внаслідок тривалого невиконання судового рішення, що є обов`язковим до виконання в силу прямої норми п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України йому завдано душевних страждань як у зв`язку з тривалим порушенням його прав на отримання грошової компенсації за продовольче забезпечення, так і внаслідок протиправних дій командування військової частини НОМЕР_1 про відмову йому у такій виплаті, які фактично позбавили його засобів до існування, яким є і продовольче забезпечення; він розчарований, що органи, які мають виконувати належним чином та діяти відповідно до вимог закону, відповідно до статті 19 Конституції України припускаються ігнорування вимог закону, що підриває його віру до державних інституцій, незручності пов`язані з тим, що військовослужбовець, що він мав обмежити себе і свою родину у достатньому харчуванні, адже не отримав належне йому продовольче забезпечення. Також порушено право на повагу до приватного життя в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З урахуванням тривалості та безпосереднього відношення порушеного конституційного права на достатній життєвий рівень, що передбачено статтею 48 Конституції України, розмір моральної шкоди визначив у 10 000,00 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний виплатити йому всю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 11 979,02 грн., з яких: 2 861 грн. – 3 % річних та 9 118,02 грн. – сума втрат від інфляції.
В решті позову у задоволенні відмовлено.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в сумі 119,67 грн.
На рішення суду сторони подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди, зазначивши, що воно підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і судом допущено порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, тому просить рішення суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь 10 000,00 грн. моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги позивача полягають у тому, що судом проігноровано сам факт порушення прав позивача, який є фактором, що спричиняє моральну шкоду та фактом завдання такої шкоди. Згідно практики Європейського суду з прав людини моральна шкода завдана самим фактом правопорушення. Факт порушення прав позивача підтверджений постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2007 року, якою встановлено обставину невчинення відповідачем певних дій, які за законом мали бути вчинені ним. Ці дії виражаються в тому, що відповідач не видав, тому позивач не отримував продовольчий пайок протягом 5 років: з 11 березня 2002 року по 14 лютого 2007 року і відповідної грошової компенсації в сумі 31 787,54 грн. за нього відповідач позивачу не виплатив протиправно. Ця обставина доказуванню в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає, оскільки вона встановлена судовим рішення, а саме встановлено обставини щодо протиправності (незаконності) дій військової частини НОМЕР_1 про відмову у виплаті позивачу грошової компенсації продовольчого пайка є вже встановленими щодо тих же сторін і рішення суду набуло законної сили.
Відповідач Військова частина НОМЕР_1 надала відзив на апеляційну скаргу позивача, в якій просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду в частині стягнення 3 % річних і інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову, вважаючи, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування відповідно до ч. 4 ст. 379 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до невірного застосування судом першої інстанції положень статті 625 ЦК України до правовідносин, які регулюються спеціальним законом. Зокрема стаття 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносини. Під час прийняття постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2007 року позивач перебував з військовою частиною НОМЕР_1 у публічно-правових відносинах. Спір виник під час звільнення позивача з військової служби щодо стягнення грошової компенсації за продовольчий пайок. У відповідності до п. 242 Указу Президента України «Про положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» особа, звільнені з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них. Отже, спірні правовідносини виникли під час звільнення позивача з військової служби, а нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку. Такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України. Тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, визначені статтею 117 цього Кодексу, а не положення статті 625 ЦК України.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу відповідача не надав.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення за таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2007 року (справа № 2-а-1654-2007) позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за продовольче забезпечення в сумі 31 787,54 грн. за період з 11 березня 2000 року по 14 лютого 2007 року з урахуванням індексу інфляції. Постанова набрала законної сили 16 березня 2007 року (а. с. 6).
Також в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції зазначено, що станом на день ухвалення судом рішення у даній справі, постанова Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2007 року (справа № 2-а-1654-2007) не виконана.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення 11 979,02 грн., яка складається із: 3 % річних в сумі 2861,00 грн. і інфляційних витрат в сумі 9 118,02 грн., суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав грошове зобов`язання, що дає позивачу право з урахуванням вимог статті 257 та частини 3 статті 267 ЦК України на отримання від відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню відповідного позову.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з викладених нижче підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними й допустимими доказами факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди і причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та його моральними стражданнями.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним.
Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2007 року (справа № 2-а-1654-2007), яка набрала законної сили 16 березня 2007 року, із військової частини НОМЕР_1 стягнено на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за продовольче забезпечення в сумі 31 787,54 грн. за період з 11 березня 2000 року по 14 лютого 2007 року з урахуванням індексу інфляції (а. с. 6).
Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги згідно приписів пунктів 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України, у позовній заяві не зазначив обставин та не підтвердив їх доказами щодо звернення судового рішення до виконання, а саме: чи виписувався виконавчий лист, чи відкривалося виконавче провадження, якщо так, то який хід його виконання, починаючи із дня набрання судовим рішенням суду законної сили і до дня звернення до суду із позовом. 
У позовній заяві ОСОБА_1 лише вказав про те, що судове рішення, яке набрало законної сили 16 березня 2007 року, не виконано й досі за відсутності бюджетного фінансування на ці видатки, у зв`язку з чим він просив стягнути на його користь із відповідача інфляційні втрати від знецінення коштів та 3 проценти річних, згідно статті 625 ЦК України (а. с. 1-4).
Приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або законом, у тому числі на випадки невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого в судовому порядку.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, щодо стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду.
Верховний Суд України зазначив про неможливість застосування норм, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень.
Велика Палата Верховного Суду визначила, що завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду висловлена у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них також можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Водночас при вирішенні даного спору необхідно враховувати наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до  статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Також цим Законом крім органів державної виконавчої служби, визначено інші органи, до повноважень яких віднесено виконання рішень судів.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час набрання судовим рішенням законної сили – 16 березня 2007 року) у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються податковими органами, установами банків, кредитно-фінансовими установами. Рішення вказаних органів відповідно до закону можуть виконуватися також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами (частина 1). Виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів або з бюджетних установ, здійснюється органами Державного казначейства України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 2).
Відповідно до частини 2  статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України № 583-VII від 19 березня 2013 року) передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діє з 05 жовтня 2016 року і на сьогоднішній день) рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року.
Відповідно до пункту 2 Порядку безспірне списання – це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів – з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників – у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Відповідно до статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.
Частиною 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до положень частин 2 і 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Закону України «Про виконавче провадження» із заявою про виконання рішення суду.
Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Стаття 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачає, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина 1).
Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (частина 2).
У разі якщо кошти за рішенням суду не перераховані стягувачу з відповідного рахунка органу державної виконавчої служби протягом десяти днів з дня надходження всіх необхідних для цього документів та відомостей, стягувачу виплачується компенсація в розмірі, встановленому частиною першою цієї статті, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина 4).
З огляду на відсутність обґрунтувань заявлених позовних вимог, на відсутність обставин та на відсутність доказів у їх підтвердження щодо звернення позивача по питанню виконання судового рішення до належного органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, заявлений ОСОБА_1 позов до військової частини НОМЕР_1 не може бути задоволений, оскільки військова частина НОМЕР_1 не може бути належним відповідачем по даній справі.
Таким чином за результатами розгляду справи встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, як особою, що виконує судове рішення та відсутність цивільно-правового правопорушення зі сторони відповідача, що мало б складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами, що належать позивачеві), що спричинило збитки, вини особи, яка заподіює шкоду,  та причинно-наслідкового зв`язку між двома елементами.
З урахуванням статті 625 ЦК України та межі її застосування, колегія суддів дійшла висновку про відсутність протиправної бездіяльності саме відповідача по справі – військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу суми грошової компенсації за неотриманий продовольчий пайок згідно постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2007 року по справі № 2-а-1654, за весь час прострочення, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, а також відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити виплату останніх.
З урахуванням наведеного підлягають до задоволення вимоги апеляційної скарги відповідача про скасування судового рішення в частині стягнення 3 % річних та інфляційних страт і ухвалення нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог. 
Вимоги апеляційної скарги позивача щодо скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди не підлягають до задоволення з урахуванням наступного.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1). Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2). 
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3). 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5). 
З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме відповідач – військова частина НОМЕР_1 , своїми діями чи бездіяльністю спричинив йому моральну шкоду.
Тому доводи апеляційної скарги позивача не заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (п. 3 ч. 1); порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4 ч. 1). Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За наведених обставин апеляційна скарга позивача в оскаржуваній частині рішення суду до задоволення не підлягає і в цій частині рішення суду залишається без змін, а апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення із скасуванням рішення суду першої інстанції в частині стягнення із відповідача 3 % річних і інфляційних витрат та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог. 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пунктом «в» частини першої статті 382 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 8 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як свідчать матеріали справи при поданні апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції відповідач сплатив судовий збір у розмірі 1 261,20 грн. 
У зв`язку із висновком суду про задоволення вимог апеляційної скарги відповідача, із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в сумі 1261,20 грн.
Позивач ОСОБА_1 від сплати судового збору звільнений відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Відповідно до частини 7 статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення без задоволення позову позивача звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, залишити без змін. 
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2020 року в частині стягнення із Військової частини НОМЕР_1 3 % річних і інфляційних витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 3 % річних і інфляційних витрат, відмовити.
Судові витрати зі сплати Військовою частиною НОМЕР_1 судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 1261,20 грн., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	В. С. Марчук  	
  	В. В. Сопрун