Постанова
Іменем України
 
26 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 686/15360/18
провадження № 61-4483св19
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2018 року у складі судді Карплюка О. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Костенка А. М.,  Гринчука Р. С., Грох Л. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про  усунення перешкод у користуванні приміщенням.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що  він є одноособовим власником приміщення офісу, магазину та бару, загальною площею 301, 7 кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 лютого 2018 року. Вказану нерухомість  ним отримано у власність на підставі договору про поділ майна в натурі нежитлового приміщення від 18 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лучковською Т. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1423. Доступ до підвальних приміщень №№ І,ІІ,ІІІ,ІV,V, VІІ здійснюється через приміщення                          № VI площею 31,4 кв. м, яке перебуває у власності відповідача ОСОБА_2 , вхід у приміщення VI із двору здійснюється через споруду зі сходами, яка відповідно до умов договору поділу нерухомого майна від 20 квітня 2017 року не перейшла у власність жодній зі сторін договору, оскільки є спорудою, що перебуває в загальному користуванні та через неї здійснюється доступ до усього підвального приміщення. 
 
Посилаючись на те, що в результаті поділу зазначеного приміщення, утворилося декілька окремих об`єктів нерухомого майна, один з яких перебуває у його власності, а інша частина у власності відповідача, а в ході користування з`ясувалася необхідність у проведенні реконструкції приміщення № VII, шляхом облаштування окремого входу з метою забезпечення пожежної безпеки та безпосереднього доступу до належних йому підвальних приміщень, проте відповідач не надає свою згоду на проведення реконструкції зазначеного приміщення, чим обмежує його право власності, ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати йому в отриманні дозвільних документів в розробці проектної документації щодо реконструкції споруди із сходами, яка є складовою приміщення офісу, магазину та бару, розташованого по АДРЕСА_1 , з влаштування окремого входу до приміщення № VII площею 32,2 кв. м її погодженні, проведенні реконструкції та введення в експлуатацію; усунути перешкоди у користуванні приміщеннями                 № І площею 13,7 кв. м, № ІІ площею 40,9 кв. м, № ІІІ площею 78,3 кв. м, які є складовими частинами приміщення офісу, магазину, бару, які розташовані за вказаною адресою, шляхом демонтажу приладів обліку електричної енергії, приладів обліку води, електромереж, водопроводів, які належать ОСОБА_2 , та які розташовані у приміщеннях № І площею 13,7 кв. м, № ІІ площею 40,9 кв. м,                № ІІІ площею 78,3 кв. м, які перебувають у його власності; усунути перешкоди у користуванні спорудою зі сходами, шляхом демонтажу вхідних дверей до вказаної споруди, з метою вільного проходу до реконструйованого приміщення № VII, площею 32,2 кв. м.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги ОСОБА_1   є недоведеними та необґрунтованими, оскільки позивачем не надано достатніх та належних доказів на підтвердження порушення відповідачем його прав на користування і володіння належним йому майном, а також здійснення відповідачем перешкод в отриманні дозвільних документів в розробці проектної документації щодо реконструкції споруди зі сходами, й взагалі початку реконструкції для проведення якої вимагається надання дозволу відповідачем.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У березні 2019 року   ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції не взято до уваги, що договір сервітуту укладений між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 втратив свою чинність під час укладення договору поділу майна, укладеного ОСОБА_2 із попереднім власником належних позивачу приміщень. Крім того, у документах, на підставі яких позивач набув право власності на нежитлові приміщення відсутні будь-які обмеження в користуванні та інформація щодо існування будь-яких сервітутів та необхідність їх дотримання. Отже позивачем було повно та всебічно обґрунтовано необхідність застосувати судовий захист його порушених прав, а також надано докази, які підтверджують наявність порушених прав, натомість судами його доводи, а також долучені докази враховано не було та незаконно відмовлено в задоволенні позовних вимог.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону                                   від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником Ѕ  частини приміщення офісу, магазину та бару, площею 632 кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_1 , до складу якої входять приміщення                                     №№ VI, VIII, IX, X, XI.
 
Власником іншої Ѕ частини приміщення офісу, магазину та бару,                              площею 634, 4 кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_1   була ОСОБА_3 , зокрема власником приміщень у                            підвалі №№ I, II, III, IV, V, VII.
 
23 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір про встановлення сервітуту, за яким сторони погодили, що задля задоволення їх потреб у проході до окремих приміщень, власниками яких вони є, встановлюється сервітут на право користування та проходу приміщеннями, які є у власності сторін.
 
Згідно пункту 2.1.1. вказаного договору ОСОБА_2 набуває право користування для проходу приміщеннями, що належать ОСОБА_3 ,  №№ III, V  та приміщенням сходової № І (щодо сходової встановлюється також сервітут, який полягає у праві обслуговувати, ремонтувати, розташовані у ній технічні  мережі та засоби обліку).
 
Пунктом 2.1.2. договору про встановлення сервітуту, визначено, що ОСОБА_3 набуває право користування для проходу приміщенням, яке належить                      ОСОБА_2 № VI.
 
Сервітут є безоплатним і безстроковим, не підлягає відчуженню і зберігає чинність у разі переходу до інших осіб  права власності на приміщення або його частину (пункти 2.2., 2.3., 2.4. договору про встановлення сервітуту).
 
За договором міни від 20 квітня 2017 року ОСОБА_3 відчужила на користь позивача частку належного їй на праві власності нежилого приміщення.
 
На підставі договору поділу майна в натурі від 18 вересня 2017 року ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_1 . 469/1000 часток у праві власності на нежитлове приміщення офісу, магазину та бару, площею 297, 6  кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, долучив до позовної заяви повідомлення про початок будівельних робіт з реконструкції частини підвального приміщення з влаштування окремого входу до будівлі офісу, магазину та бару по АДРЕСА_1 від 04 вересня 2017 року.
 
12 червня 2018 року в Управлінні Державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкту до експлуатації з реконструкції частини підвального приміщення з влаштування окремого входу до будівлі офісу, магазину та бару по АДРЕСА_1 , за якою будівництво вважається закінченим, а об`єкт готовий до експлуатації.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Стаття 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
 
Згідно частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
 
Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. 
 
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази у їх сукупності, дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем ОСОБА_1   факту порушення відповідачем ОСОБА_2 , який володіє правом сервітуту, права позивача на користування та володіння належним йому майном, здійснення перешкод в отриманні ним дозвільної та проектної документації та користуванні приміщеннями підвалу, унаслідок чого відмовили в задоволенні позовних вимог.
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки доказів на підтвердження вказаних ним обставин суду надано не було, а за змістом вищенаведеної статті 81 ЦПК України доказування (а отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Ухвалені у справі судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій -  без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                         від 20 листопада 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду                    від 29 січня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова     	
 	В. М. Ігнатенко