ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 липня 2020 року           справа №360/725/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі  № 360/725/20 (головуючий І інстанції Ірметова О.В., текст рішення складено у приміщенні суду за адресою: просп. Космонавтів, 18, м. Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом  Липового Романа Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1  до  Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року адвокат Липовий Роман Олександрович (далі-представник позивача), який діє в інтересах ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, в якому просив: 
-  визнати протиправним рішення Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 01.11.2019 року № 124050001548 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років та скасувати його;
-   зобов`язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області провести розрахунок стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, ОСОБА_1 за період з 05.05.2008 року по 31.08.2011 рік у подвійному розмірі, у відповідності до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
-   зобов`язати Старобільське об`єднане управління пенсійного фонду України Луганської призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 28.10.2019 року (а.с. 1-8).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року позов задоволено частково (а.с. 67-73).
Визнано протиправним та скасовано рішення Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 12.03.2020 року № 124050001548 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до поданої заяви від 28.10.2019 року, зарахувавши в подвійному розмірі до спеціального стажу ОСОБА_1 період її роботи з 05.05.2008 року по 31.08.2011 року у Комунальному закладі «Алчевський обласний протитуберкульозний диспансер». У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. Вирішено питання судових витрат на користь позивача.
Відповідач, з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій послався на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року та задовольнити апеляційну скаргу заявника. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 28.10.2019 року до пенсійного органу надійшла заява від ОСОБА_1 , щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення». 01.11.2019 року управлінням прийнято рішення № 124050001548 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», у зв`язку із недостатністю спеціального стажу. Відносно періоду роботи з 05.05.2008 року по 31.08.2011 року, повідомлено, що в рішенні управління від 01.11.2019 року № 124050001548 його було враховано в одинарному розмірі, оскільки за даними, наявним в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про спеціальний стаж у цей період. Однак, після повторного розгляду документів, Фондом винесено рішення від 12.03.2020 року № 124050001548, яким скасовано рішення від 01.11.2019 року № 124050001548, а спірний період роботи з 05.05.2008 року по 31.08.2011 року зараховано лише до страхового (загального) стажу ОСОБА_1 та вирішено, що відповідний період роботи не підлягає зарахуванню у спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, навіть в одинарному розмірі, оскільки згідно даних, що містяться у трудовій книжці позивача, а саме запис № 13 - вона з 05.05.2008 року, прийнята на посаду медичної сестри ендоскопічного кабінету КУ «Алчевського обласного протитуберкульозного диспансеру». В той час, як згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України - за застраховану особу ОСОБА_1 з травня 2008 року по серпень 2011 року подають відповідну звітність та сплачують страхові внески геть інші установи, так, наприклад у 2008 році, згідно даних Реєстру, за позивачку сплачували внески такі Страхувальники: Комунальний заклад «Алчевський обласний онкологічний диспансер», Відділ охорони здоров`я Алчевської міської ради та фізична особа - підприємець ОСОБА_1 . У 2009 році та 2010 роках за застраховану особу ОСОБА_1 подає відповідну звітність та сплачує страхові внески тільки Комунальний заклад «Алчевський обласний онкологічний диспансер», а у 2011 році - Комунальний заклад «Алчевський обласний онкологічний диспансер» та Комунальний заклад «Алчевська центральна міська лікарня». Таким чином, КУ «Алчевський обласний протитуберкульозний диспансер» (установа, робота в якій підпадає під дію норм ст. 60 Закону № 1788) та Комунальний заклад «Алчевський обласний онкологічний диспансер» (установа, робота в якій не підпадає під дію норм ст. 60 Закону № 1788) є різними юридичними особами. Також зазначив, що в спірний період роботи позивач система персоніфікованого обліку вже була впроваджена, і ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» прямо передбачено обчислення територіальними органами Пенсійного фонду страхового стажу за даними, що містяться у цій системі. Відомості трудової книжки, які можуть давати право на зарахування стажу роботи позивача в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України  «Про пенсійне забезпечення» повністю суперечать індивідуальним відомостям про застраховану особу ОСОБА_1 . Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. На думку апелянта, пріоритетними є дані системи персоніфікованого обліку, а не записи трудової книжки.  Вважає недоречним посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 25.01.2019 року у справі 812/59/16, оскільки у вказаному рішенні інші обставини справи ніж у даній справі (а.с.78-80).
Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що відповідно до ст. 62 Закону України  «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Роз`яснення Міністерства соціальної політики України суперечать рішенню Конституційного Суду України від 04.06.2019 року № 2-р/2019. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 97-99).
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.  
Відповідно до приписів  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  справа розглядається в порядку письмового провадження.
Суд, заслухав суддю – доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, встановив наступне.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, яка відповідно до довідки від 05.11.2018 року № НОМЕР_1 є внутрішньо переміщеною особою (а.с. 11-13).
28 жовтня 2019 року позивач звернулась до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області із заявою про призначення пенсії за вислугою років (а.с. 33-34).
Рішенням Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 01.11.2019 року № 124050001548 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років, у зв`язку з недостатністю спеціального стажу. В обґрунтування відмови зазначено, що період роботи позивача з 05.05.2008 року по 31.08.2011 року враховано в одинарному розмірі, згідно з даними наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про спеціальний стаж (а.с. 9-10, 43-45).
Рішенням Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 12.03.2020 року № 124050001548 скасовано рішення, та зазначений вище період роботи позивача враховано лише до страхового стажу, оскільки за наявними даними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про нараховану заробітну плату, сплачені страхові внески та про спеціальний стаж (а.с. 64-66).
Вважаючи рішення відповідача від 01.11.2019 року № 124050001548 протиправним та таким, що порушує її права, позивач в особі адвоката звернулась до суду.
Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Зі змісту статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) вбачається, що одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років. Вони встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком (стаття 51 Закону № 1788-ХІІ).
Згідно до статті 7 Закону № 1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Відповідно до статті 52 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015 року) було передбачено, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII (далі - Закон № 213), зокрема, підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абзаци перший - одинадцятий пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ), а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII (далі - Закон № 911) встановлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ.
Так, відповідно до внесених змін пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XII було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними, зокрема, такого віку: 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року.
В подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII.
При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Відповідно до статті 51 Закону № 1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.
З наведеного випливає, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
Конституційний Суд України вказав, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Також Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 року № 2-р/2019 положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Суд апеляційної інстанції, вважає помилковим посилання апелянта на роз`яснення Міністерства соціальної політики України щодо застосування окремих положень законодавства України в частині призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з тим, що вказане рішення Конституційного Суду України не містить положень щодо порядку його виконання, виходячи з того, що відповідно до приписів ст. 8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. 
Згідно ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.   
Отже, з 04.06.2019 року при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911.
Таким чином, на день звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909.
До зазначеного переліку входять лікарняні заклади, у яких особи перебували на посаді лікаря та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад).
При цьому, відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Згідно роз`яснень Міністерства охорони здоров`я від 27.01.2010 року № 05.03-18-54/973 «інфекційний заклад (відділення)» - заклад (відділення), де надають медичну допомогу хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб. 
Відповідно до Переліку інфекційних захворювань, які мають прогресивно/поступово охоплюватися епідеміологічним наглядом, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.04.2016 року № 362, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.05.2016 року за № 714/28844, туберкульоз належить до інфекційних захворювань, які мають прогресивно/поступово охоплюватися епідеміологічним наглядом, та передаються повітряним шляхом.
При цьому, статтею 62 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначеній нормі відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).
З аналізу викладених норм вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка (стаття 62 Закону № 1788-ХІІ) а тому суд апеляційної інстанції відхиляє посилання пенсійного органу на пріоритетність  даних системи персоніфікованого обліку.
З записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 вбачається, що позивач у період з 05.05.2008 року по 31.08.2011 року працювала у Комунальному закладі «Алчевський обласний протитуберкульозний диспансер» медичною сестрою ендоскопічного кабінету (а.с. 16-17).
Так, проведення атестації робочих місць за умовами праці регулюється Порядком про проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 року № 442 (далі Порядок № 442).
Відповідно до пункту першого Порядку № 442, атестація  робочих  місць  за  умовами  праці (надалі  - атестація) проводиться на підприємствах і  організаціях  незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів,  що  можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.
Пунктом 2 Порядку № 442 визначено, що основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між роботодавцем  і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні  умови  праці,  пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 442, атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше  ніж  один раз на п`ять років. До складу комісії включається уповноважений представник виборного органу первинної профспілкової організації, а в разі відсутності профспілкової організації - уповноважена найманими працівниками особа.
Пунктом 10 Порядку № 442 передбачено, що результати атестації  використовуються для розроблення заходів щодо покращення умов праці і оздоровлення працівників та під час  визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах, пільг і компенсацій за рахунок підприємств,  установ  та організацій, обґрунтування пропозицій про внесення змін до списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. 
Застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників (36-2003-п ) (далі - Списки) при обчисленні стажу  роботи,  що  дає  право  на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до підпунктів «а», «б» статті 13  та  статті 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» регулюється Порядком застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників (36-2003-п ) (далі - Списки) при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383 (далі – Порядок № 383).
Відповідно до пункту 4 Порядку № 383, атестація робочих місць за умовами праці (далі - атестація) проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років. 
Згідно із підпунктом 4.1 пункту 4 Порядку № 383, зазначена  постанова  (442-92-п)  набула  чинності з 21.08.1992 року.  Це означає,  що при  призначенні  пенсії  за  віком  на пільгових  умовах  для  зарахування  до  стажу,  який дає право на пенсію за віком на пільгових  умовах,  певного  5-річного  періоду роботи  зі  шкідливими  і  важкими  умовами  праці після 21.08.1992 року, відповідне право впродовж цього періоду повинне бути  підтверджене за результатами атестації. 
Відповідно до підпункту 4.2 пункту 4 Порядку № 383, результати атестації (як вперше  проведеної,  так  і чергової) застосовуються при обчисленні стажу,  який дає право на пенсію за  віком  на  пільгових умовах,  впродовж  5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному  підприємстві  не  змінювались  докорінно  умов  і характер праці (виробництво,  робота,  робоче місце), що  дають  право  на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах  має  бути  проведена позачергова атестація. Такий же порядок застосовується у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації із визначенням правонаступника.
Згідно із підпунктом 4.3 пункту 4 Порядку № 383, якщо у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць, до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.
Відповідно до записів в трудовій книжці позивача під номерами 14, 17 та 20, за результатами атестації робочих місць за умовами праці, підтверджено право позивача на пільгове пенсійне забезпечення за списком №2 у спірний період з 05.05.2008 року по 31.08.2011 року, за посадою.
Також відповідно до постанови КМУ від 24.06.2016 року №461 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах», до Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах належать працівники, які безпосередньо обслуговують хворих: у туберкульозних та інфекційних закладах, відділеннях, кабінетах — молодші спеціалісти з медичною освітою, молодші медичні сестри, молодші медичні сестри з догляду за хворими, сестри-господині.
Наведене, свідчить про те, що позивач працювала у період 05.05.2008 року по 31.08.2011 року у Комунальному закладі «Алчевський обласний протитуберкульозний диспансер» медичною сестрою ендоскопічного кабінету, що дає їй право на зарахування зазначеного періоду її праці до стажу в подвійному розмірі.
Щодо посилань апелянта на те, що за ОСОБА_1 з травня 2008 року по серпень 2011 року подавали звітність та сплачували страхові внески інші установи, а саме Комунальний заклад «Алчевський обласний онкологічний диспансер», Відділ охорони здоров`я Алчевської міської ради, Комунальний заклад «Алчевська центральна міська лікарня», колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
У період роботи позивача на посаді медичною сестрою ендоскопічного кабінету у Комунальному закладі «Алчевський обласний протитуберкульозний диспансер» питання щодо сплати страхових внесків та єдиного внеску регулювалися Законном України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464).
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, що діяв на момент роботи позивача у спірний період) визначав принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел.
Відповідно до статті 1 Закону № 1058, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до пункту 1 статті 14 Закону № 1058 страхувальниками відповідно до цього Закону є: роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.
Частиною першою статті 15 Закону № 1058, платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.
Відповідно до частини шостої статті 19 Закону № 1058 (в редакції, що діяла станом на спірний період роботи позивача), страхові внески нараховуються на суми, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також незалежно від того, чи були зазначені суми фактично виплачені після їх нарахування до сплати.
Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку,
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №  2464 дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються зокрема: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску (частина друга статті 2).
Статтею 3 Закону № 2464 визначено принципи збору та ведення обліку єдиного внеску, зокрема. наступні: законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.
Пунктом першим частини першої статті 4 Закону № 2464 до платників єдиного внеску віднесено роботодавців, зокрема підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
До визначених частиною другою статті 6 Закону № 2464 обов`язків платника єдиного внеску зокрема віднесено: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1); подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 4).
Частиною четвертою статті 8 Закону № 2464 визначено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Порядок обчислення та строки сплати єдиного внеску передбачені статтею 9 Закону №2464, якою передбачено, що:
- сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті зокрема шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування (частина п`ята статті 9);
- для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів. Зазначені рахунки відкриваються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску; обслуговування коштів єдиного внеску здійснюється згідно з положенням про рух коштів, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина шоста статті 9);
- єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку (частина сьома статті 9);  
- днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів (пункт 1 частини десятої статті 9);
- єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу) (частина дванадцята статті 9).
Частиною дев`ятою статті 25 Закону № 2464 встановлено, що передача платниками єдиного внеску своїх обов`язків з його сплати третім особам заборонена, крім випадків, передбачених законодавством.
Закон № 1058 та Закон № 2464 які є спеціальними, покладає на підприємство, як платника єдиного соціального внеску, безумовний, пріоритетний обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів  пенсійного фонду та органів доходів і зборів з його банківського рахунку.
При цьому Законом № 1058 та Законом № 2464 не врегульовані випадки наявності обставини, що виключають (унеможливлюють) виконання обов`язку зі сплати єдиного внеску.
Тобто, у спеціальних законах, виключно яким визначається порядок сплати єдиного внеску, наявні прогалини щодо порядку виконання встановленого Законом № 1059 та Законом № 2464 обов`язку страховика/платника єдиного внеску щодо його сплати в умовах, зокрема, неможливості застосування регламентованого зазначеними Законами способу виконання відповідного обов`язку.
Наявність таких прогалин обумовлює безпосереднє застосування регламентованих цим Законом принципів: обов`язковості сплати та захисту прав і законних інтересів застрахований осіб, а також положень інших нормативно-правових актів в частині, що не суперечить цьому Закону.
Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд, зазначеного в постанові від 25 січня 2019 року по справі № 812/59/16.
Апеляційний суд зазначає, що Комунальний заклад «Алчевський обласний протитуберкульозний диспансер» мав на меті виконання покладеного на нього безумовного та пріоритетного обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску, а тому здійснювало пошук шляхів виконання цього обов`язку з тим, щоб забезпечити відповідний страховий стаж своїх працівників. У спірний період роботи позивача нарахування страхових внесків проводилось, незалежно від джерел їх фінансування, а тому у спірних правовідносинах достатньо факту сплати за позивача страхових внесків у спірний період її роботи, незалежно від того хто сплачував такі внески.
Таким чином, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції, що спірний період роботи позивача з 05.05.2008 року по 31.08.2011 року повинен бути врахований до її спеціального стажу в подвійному розмірі, у відповідності до вимог статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки вона працювала у Комунальному закладі «Алчевський обласний протитуберкульозний диспансер» медичною сестрою ендоскопічного кабінету.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі  № 360/725/20 за позовом  Липового Романа Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1  до  Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі  № 360/725/20 – залишити без змін.
Повний текст постанови складений та підписаний 8 липня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення окрім випадків визначених статтєю 328 Кодексу адміністративного судочинства України, але не менш ніж строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя-доповідач:                                                                      І.В. Геращенко 

Судді:                                                                                          Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова