ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 596/461/19	Головуючий у 1-й інстанції 	
Провадження № 22-ц/817/543/20 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Щавурська Н. Б., 
за участі секретаря —Кантицької О.І.
та сторін —представників: апелянта адвоката Панькова О.М.; ОСОБА_1 адвоката Гонти М.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 596/461/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року, ухваленого суддею Лисюк І.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” про визнання недійсним кредитно-заставного договору, -

В С Т А Н О В И В:
       у березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ПАТ КБ “ПриватБанк” про визнання недійсним кредитно-заставного договору № TEROSE00000929 від 12 грудня 2006 року, який укладений між нею та відповідачем.
       В обґрунтування позову посилається на те, що з матеріалів виконавчого провадження ВП № 50592797 від 23.03.2016 року в листопаді 2018 року вона дізналася про існування виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни від 13.11.2015, зареєстрованого в реєстрі № 6440 про стягнення грошових коштів у сумі 254 818,87 гривень із неї в користь ПАТ «ПриватБанк».
       Крім виконавчого напису їй також стало відомо про існування кредитно-заставного договору № TER0SE00000929 від 12.12.2006, згідно якого відповідачем ніби то надано їй строковий кредит на строк до 11.12.2009 року включно в розмірі 15000 грн. на ремонт із сплатою відсотків за його користування в розмірі 2% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту.
        Кредитний договір № TEROSE00000929 базовий номер TEOPN8 від 12 грудня 2006 року не підписувала, а підписи на кредитному договорі у розділі 8 «Реквізити сторін» та довідці, вчиненні не нею, коштів не утримувала, у зв`язку з чим просила призначити судову-почеркознавчу експертизу.
       Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , жительки с. Городниця, Гусятинського району Тернопільської області) Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, 49094, код ЄДРПОУ 14360570) про визнання недійсним кредитно-заставного договору, задовольнити. 
       Визнано недійсним кредитно-заставний договір № TER0SE00000929 від 12 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 і Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк».
       Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» (ЄДРПОУ14360570,МФО 305299, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , жительки с. Городниця, Гусятинського району Тернопільської області) судові витрати, пов`язані з проведенням судової-почеркознавчої експертизи в розмірі 4396 грн.
       Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.
       В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк” просить скасувати рішення Гусятинського районного суду від 24 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
       В обґрунтування апеляційної скарги представник АТ КБ “ПриватБанк” - Сокуренко Є.С. зазначив, що суд першої інстанції знехтував вимогами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, яка підлягала обов`язковому застосуванню, оскільки судовим наказом Гусятинського районного суду Тернопільської області від 03.07.2007 року, який набрав чинності 16.07.2007 року — встановлено факт отримання кредитних коштів ОСОБА_1 за кредитно-заставним договором № TER0SE00000929 від 12.12.2006. Отже, при розгляді цієї справи, факт укладення кредитно-заставного договору № TER0SE00000929 від 12.12.2006 не має повторно доказуватися сторонами.
       Представник ОСОБА_1 адвокат Гонта М.В. подав відзив на апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк” у якому зазначив, що апелянт неправомірно посилається на судовий наказ від 03.07.2007 року у справі № 2-н-213, який набрав чинності 16.07.2007 року, а також на ту обставину, що під час видачі судового наказу встановлено факт укладення оскаржуваного кредитно-заставного договору, оскільки участі у справі № 2-н-213 позивач не брала, про судовий наказ від 3.07.2007 року їй не було нічого відомо.
       З метою захисту своїх прав ОСОБА_1 звернулася до Гусятинського районного суду з метою отримання копії судового наказу від 03.07.2007 року у справі № 2-н-213 та копії матеріалів на підставі яких він був виданий, на що отримала відповідь про те, що справа знищена, а копію судового наказу неможливо видати оскільки минув строк пред`явлення його до виконання. На що позивач повторно звернулася до Гусятинського районного суду з метою отримати копію лише судового наказу від 03.07.2007 року у справі № 2-н-213 з метою його оскарження, оскільки між сторонами є спір про право.
       Рішенням Гусятинського районного суду від 01.07.2020 року скасовано судовий наказ від 03.07.2007 року у справі № 2-н-213.
       Також слід зазначити, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач жодного разу не стверджував про існування судового наказу від 03.07.2007 року у справі № 2-н-213, що підтверджується звукозаписом судових засідань, зокрема від 04.02.2020 року.
       Вимоги про виконання ухвали суду щодо витребування оригіналу кредитно-заставного договору направлялися неодноразово ПАТ КБ “ПриватБанк” для виконання, проте оригінал договору не було надано.
       Як вбачається із змісту листів приватного нотаріуса Дніпропетровського міського округу Боднар І.М. від 11.07.2019 року, Гусятинського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 09.07.2019 року, матеріали справ також не містять оригіналу кредитно-заставного договору № TER0SE00000929 від 12.12.2006 року.
       Як встановлено судом першої інстанції сторона відповідача ПАТ КБ “ПриватБанк” ухилилася від подання експертам необхідних оригіналів документів і без цього провести почеркознавчу експертизу неможливо.
       З врахуванням наведеного, вважає, що суд першої інстанції правомірно визнав встановленим факт того, що кредитно-заставний договір № TER0SE00000929 від 12.12.2006 року, ОСОБА_1 не підписувався.
       У судовому засіданні представник АТ КБ “Приват Банк” адвокат Паньков О.М. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній, пояснивши, що оригінал спірного договору знаходиться у приватного нотаріуса, який видавав виконавчий напис, а тому банк був позбавлений можливості його пред`явити експерту.
       Представник ОСОБА_1 адвокат Гонта М.В. апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк” не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, пояснивши, що ОСОБА_1 повністю виконала вимоги ухвали про призначення експертизи, а банк ухилився від надання оригіналу договору, мотивуючи тим, що у банку він відсутній.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в момент укладення оспорюваного кредитно-заставного договору було відсутнє вільне волевиявлення учасника правочину позичальника ОСОБА_1 , яке б відповідало її внутрішній волі, гарантоване особі згідно ч.3 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання цього договору недійсним відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України.
       З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.
       Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
       Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Судом встановлено, що 12 грудня 2006 року між ПАТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір № TER0SE00000929, за яким банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності кредитні кошти в сумі 15000 грн., зі сплатою 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с.4-7).
       Ухвалою Гусятинського районного суду від 24 червня 2019 року за клопотанням ОСОБА_1 була призначена судово-почеркознавча експертиза, на вирішення якої поставлено питання: Чи виконані підписи в графі “позичальник” та в довідці-згоді у кредитно-заставному договорі № TER0SE00000929 від 12.12.2006 року ОСОБА_1 чи іншою особою.
       Сторони попередженні про наслідки ухилення від участі в експертизі (ухвала суду від 24.06.2019 року).
       Витребувати у ПАТ КБ “Приват банк”, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського округу Боднар І.М., Гусятинського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області оригінал кредитно-заставного договору № TER0SE00000929 від 12.12.2006 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 . 
       Роз`яснено, що відповідно до вимог ст. 84 ч. 6-9 ЦПК України будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимог суду.
       Вимоги про виконання ухвали суду щодо витребування оригіналу кредитно-заставного договору № TER0SE00000929 від 12.12.2006 року направлялись банку, однак оригінал не був наданий (а.с. 52,55, 56,59).
       11.12.2019 року Тернопільським відділенням КНДІСЕ, повернуто без виконання ухвалу суду від 24.06.2019 року про призначення почеркознавчої експертизи у зв`язку з невиконанням клопотання експерта Заблоцького І.Є. щодо надання оригіналу кредитного-заставного договору, додаткових зразків підписів. Також представником Тернопільського відділення КНДІСЕ повідомлено суд про оплату ОСОБА_1 вартості експертизи в сумі 4396 грн. (а.с.71).
       Як вбачається із даної супровідної, що разом із матеріалами справи були повернуті: особова медична книжка №008616 ОСОБА_1 ; договір газопостачання № 6622 від 07.09.2007 року; акт № 254493 від 10.11.2017 року та експериментальні зразки підписів та почерку ОСОБА_1 на 15 аркушах. 
       Згідно квитанції № 27 від 10.10.2019 року ОСОБА_1 оплатила вартість експертизи в сумі 4396 грн.
       Згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
       Факт ухилення банку від пред`явлення оригіналу спірного кредитно- заставного договору для проведення експертизи не заперечив представник банку, який пояснив, що оригінал документу знаходиться у приватного нотаріуса.
       При тому із змісту листа приватного нотаріуса Дніпропетровського міського округу від 09.07.2019 року ОСОБА_2 слідує, що матеріали справи не містять оригіналу кредитно-заставного договору № TER0SE00000929 від 12.12.2006 року, а оригінал повернуто стягувачу. В матеріалах справи нотаріуса залишено копію вищезазначеного документа. (а.с.60-63).
       Також Гусятинський районний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 11.07.2019 року надав інформацію про те, що в матеріалах виконавчого провадження № 50592797 міститься копія укладеного кредитного-заставного договору № TER0SE00000929 від 12.12.2006 року.
       Отже, матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 виконала умови ухвали суду від 24 червня 2019 року, а банк ухилився від подання оригіналів необхідних документів без яких неможливе проведення експертизи.
       При таких обставинах, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відсутність волевиявлення ОСОБА_1 щодо укладення спірного договору, який не підписувала.
       Крім того, встановлено, що з 2006 року (нібито з моменту укладення договору) ОСОБА_1 не сплачувалась жодна копійка по спірному кредиту, а банк до 2015 року не вживав жодних заходів для його виконання.
       Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
       Частиною 5 статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснював учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.
       Безпідставними є посилання апелянта на те, що суд першої інстанції порушив вимоги ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки судовим наказом Гусятинського районного суду Тернопільської області від 03.07.2007 року, який набрав чинності 16.07.2007 року — встановлено факт отримання кредитних коштів ОСОБА_1 за кредитно-заставним договором № TER0SE00000929 від 12.12.2006 року, а тому відсутній факт повторного доказування укладення кредитно-заставного договору № TER0SE00000929 від 12.12.2006 року. 
       Матеріалами справи доведено, що при видачі судового наказу від 03.07.2007 року ОСОБА_1 була відсутня і про його існування дізналась у 2018 році при розгляді даної справи. Після винесення судом судового наказу він не був пред`явлений до виконання на протязі дев`яти років (з 2007 року до 2016 року — винесення виконавчого напису), а ОСОБА_1 , як боржник, внесена до списку боржників (пояснення представника банку в апеляційній інстанції ). Крім того, судовим рішенням Гусятинського районного суду від 01.07.2020 року судовий наказ від 03.07.2007 року скасований.
       Про існування нібито кредитних зобов`язань ОСОБА_1 дізналась у 2018 році після виклику до державного виконавця з приводу виконавчого напису від 13.11.2015 року, який же зразу і оскаржила в судовому порядку (а.с.215).
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину до 31 липня 2020 року, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”, із подальшими змінами.
       Відповідно до пункту 3 Розділу XII “Прикінцеві положення” ЦПК України, із змінами внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)” від 30 березня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
       
       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
       
П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” — залишити без задоволення.
       Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року — залишити без зміни.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 07 липня 2020 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк

Судді:                                                                        С.І. Дикун

                                                                               Н.Б. Щавурська