КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року                                                                                                         місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 753/106/20                                            
номер провадження: 22-ц/824/6947/2020                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівнина заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року у складі судді Комаревцевої Л.В., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулась до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнила і підписала анкету-заяву від 31 березня 2011 року, на підставі якої банк надав їй кредитні кошти у розмірі                     5 900 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мала своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, внаслідок чого станом на 30 вересня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 65 720 грн 37 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 5 854 грн 00 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 54 564 грн 31 коп., пені у розмірі 1 696 грн 33 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі    500 грн 00 коп. та штрафу (процентна складова) у розмірі 3 605 грн 73 коп. 
З урахуванням наведеного АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 31 березня 2011 року у розмірі 65 720 грн 37 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 5 854 грн 00 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 54 564 грн 31 коп., пені у розмірі 1 696 грн 33 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн 00 коп. та штрафу (процентна складова) у розмірі 3 605 грн 73 коп. 
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 5 854 грн 00 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за процентами та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги АТ «КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, суд не надав належної оцінки тому, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, щодо умов кредитування, а тому вона приєдналася до запропонованої банком пропозиції. Вказує, що відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. У даному випадку відповідач підписуючи анкету-заяву та користуючись кредитними коштами й здійснюючи погашення заборгованості висловила свою згоду з формою договору та його умовами. Підписанням анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відповідач погодилася з Умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору. Приєднання до Умов та правил надання банківських послуг є укладенням договору з банком. Установивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у стягненні відсотків по кредиту. Також при вирішенні справи суд першої інстанції не взяв до уваги правовий висновок Верховного Суду, який міститься у постанові від 23 грудня 2019 року у справі №572/1169/17 про наявність підстав для стягнення відсотків за користування кредитом у випадку, коли у заяві позичальника сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору.
Уквітні 2020 року представник АТ «КБ «ПриватБанк» - Хитрова Л.В. подала до апеляційного суду письмові пояснення до апеляційної скарги, у яких зазначає, що з моменту підписання відповідачем заяви, між банком та відповідачем був укладений договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання до запропонованого банком договору. Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору                              (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, то ця дія є прийняттям пропозиції. Також до апеляційної скарги додано виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 за період з 31 березня 2011 року по 09 березня 2020 року з якої вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, вона користувалась кредитними коштами, знімала кошти в банкоматах, розраховувалась за товари та послуги.
Вказує, що крім анкети-заяви, у той же день відповідачем підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій вказано: тип кредитної, лінії, пільговий період, базова відсоткова ставка за користування кредитом - 2,5% на місяць (30% річних); розмір та строк внесення щомісячних платежів; розмір комісії за зняття готівки; розмір та порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості; розмір штрафу при порушенні строків платежів по грошовим зобов`язанням. Тому вважає, що при укладенні кредитного договору відповідач належним чином була повідомлена про умови кредитування, в тому числі, щодо сплати відсотків.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував правовий  висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі                 № 342/180/17, оскільки у даній справі, на відміну від справи № 342/180/17, в матеріалах справи знаходиться підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка містить конкретні умови кредитування. Тому дана справа не є ідентичною справі, на основі якої Велика Палата Верховного Суду сформувала застосований судом першої інстанції правовий висновок. Просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про їх задоволення. 
Відповідач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 65 720 грн 37 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк» та стягуючи заборгованість за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 не повернула у повному обсязі отримані нею кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав АТ КБ «Приватбанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 854 грн 00 коп.
Такі висновки суду є правильними й такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. 
Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                         31 березня 2011 року відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» та заповнила і підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої позивач надав їй грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5 900 грн 00 коп., що підтверджується копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.8), копією паспорта відповідача (а.с.34) та розрахунком заборгованості (а.с.5-7).
Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».
Також судом встановлено, що відповідач користувалася отриманими кредитними коштами і здійснювала періодичне погашення кредиту. Останнє погашення кредиту відповідач здійснила 28 серпня 2018 року на суму 03 грн 67 коп., після чого оплати на погашення кредиту відповідачем не проводились, хоча відповідач продовжувала користуватись кредитними коштами, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості (а.с.5-7).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені у справі обставини,  суд першої інстанції правильно захистив права позивача як кредитора та стягнув на його користь з відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5 854 грн 00 коп.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 54 564 грн 31 коп. з таких підстав.
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
За змістом ст.1056-1 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
В матеріалах справи наявна анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої відповідач отримала грошові кошти і яка не містить відомостей про розмір процентів, що вказує на відсутність між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування грошовими коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами, а саме, ставки 30,00%, яка відображена у наданому банком розрахунку.
З наведених підстав апеляційний суд не приймає до уваги доводи апреляцйної скарги про те, що при вирішенні справи суд першої інстанції помилково не взяв до уваги правовий висновок Верховного Суду, який міститься у постанові від 23 грудня 2019 року у справі №572/1169/17 про наявність підстав для стягнення відсотків за користування кредитом у випадку, коли у заяві позичальника сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору.
За таких обставин, з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов й розміру сплати процентів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом, у зв`язку з безпідставністю цих позовних вимог.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом               АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, дав їм належну оцінку і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги                   АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в тому числі, досягли згоди щодо розміру процентів, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомився, погодився і мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.
Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі                 № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом засад змагальності і неупередженості, оскільки за відсутності заперечень відповідача проти позову, суд самостійно навів доводи проти позовних вимог позивача щодо стягнення процентів та помилково послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою у справі, колегія суддів відхиляє як безпідставні та необгрунтовані.
По-перше, наведені доводи свідчать про хибне розуміння позивачем принципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
У даній справі позивач, в тому числі, просить стягнути обумовлені кредитним договором проценти. Саме від доведеності досягнення між сторонами згоди щодо умов та розміру сплати процентів у договорі залежало, чи виникли такі обов`язки у відповідача, чи ні. Позивач замість того, щоб надати належні, допустимі та достатні докази досягнення згоди у належній формі з цих питань, побудував свою правову позицію таким чином: оскільки відповідач не спростував викладені у позові обставини, то це і є достатнім доказом, який беззаперечно доводить необхідність сплати коштів у визначених ним розмірах.
З такою логікою погодитися неможливо, оскільки згідно з принципом змагальності саме позивач має довести досягнення згоди між сторонами з цих питань, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
По-друге, процесуальний закон покладає на суд обов`язок при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
Такий припис цивільного процесуального закону кореспондується із положеннями                 п.1 ч.2 ст.45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно якої Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
Окрім того, таке кореспондується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права, закріпленим у преамбулі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс Верховний чи Конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.
Апеляційна скарга містить посилання на неврахування судом того факту, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про неукладення договору.
Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці Умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачем анкети-заяви і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Посилання позивача на те, що 31 березня 2011 року відповідач ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій вказано: тип кредитної, лінії, пільговий період, базова відсоткова ставка за користування кредитом - 2,5% на місяць (30% річних); розмір та строк внесення щомісячних платежів; розмір комісії за зняття готівки; розмір та порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості; розмір штрафу при порушенні строків платежів по грошовим зобов`язанням (а.с.9), а тому, на думку представника позивача, при укладенні кредитного договору відповідач належним чином була повідомлена про умови кредитування, в тому числі, щодо сплати відсотків, є необгрунтованими, оскільки ця довідка не є належним доказом досягнення згоди між сторонами при укладенні договору щодо умов кредитування, так як відсутні самі умови договору про ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Тому твердження представника позивача про те, що у даній справі суд першої інстанції безпідставно застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки у даній справі, на відміну від справи № 342/180/17, в матеріалах справи знаходиться підписана відповідачем вказана вище довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка містить конкретні умови кредитування, не приймається апеляційним судом до уваги з наведених вище підстав. 
Доводи позивача про те, що відповідач користувалася коштами і періодично погашала кредит, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення зазначених у розрахунку процентів з огляду на відсутність визначених сторонами у заяві-анкеті їх розміру, умов та порядку застосування.
Посилання в апеляційній скарзі на виписку про рух коштів по рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , за період з 31 березня 2011 року по 09 березня 2020 року, яка додана представником позивача до апеляційної скарги (а.с.71-74), не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вказаний документ поданий представником АТ КБ «ПриватБанк» з порушенням процесуальних строків подання доказів.
Згідно зі ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається, що надана представником АТ КБ «ПриватБанк»  апеляційному суду виписка по рахунку не була подана до суду першої інстанції та вона не були предметом розгляду у суді першої інстанції.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» не надала апеляційному суду доказів неможливості подання вказаної вище виписки по рахунку до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, а відтак ця виписка по рахунку не може бути прийнята апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий
 
Судді: