СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2020 р.                                                              Справа № 905/1318/19  

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Білецька А.М. , суддя  Гребенюк Н.В. 
при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:
позивача – Подольська Т.В.,  свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ЛГ №000216 від 01.03.2019р.; довіреність   №621   від 15.06.20 р.,  
відповідача – Дмитрашко О.О.,  свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ДП №3587 від 25.01.2018р.; довіреність   №379   від 13.12.19р.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.1375) на рішення Господарського суду Донецької області від 27.01.2020 (суддя Ніколаєва Л.В., повний текст складено 06.02.2020) у справі №905/1318/19
за позовом Державного підприємства “Український науково-технічний центр металургійної промисловості “Енергосталь”
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Метінвест Інжиніринг”
про стягнення 2 818 786,74 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство  “УКРНТЦ “Енергосталь” звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю, в якому просило суд (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог №1-22-1721к від 19.09.2019, а.с.150 т.1) стягнути з відповідача 2 818 786,74 грн., з яких: 539 486,70 грн. – 3% річних, 2 279 300,04 грн. – збитків від інфляції, за неналежне виконання зобов`язань за договором №214-18 від 05.02.2014.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач не виконав свої зобов`язання з оплати виконаних позивачем робіт за договором №214-18 від 05.02.2014, у зв`язку з чим, за останнім утворилась заборгованість в розмірі 5   998   158 грн., яка підтверджена рішенням Господарського суду Донецької області від 31.01.2019 у справі №905/2661/15. Вказані обставини, як зазначає позивач, є підставою для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Донецької області від 27.01.2020  у справі №905/1318/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Метінвест Інжиніринг” на користь Державного підприємства “Український науково-технічний центр металургійної промисловості “Енергосталь”   3% річних у розмірі 495   237,99 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 217   159, 04 грн. В решті позову -  відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2   ст. 625 ЦК України.   
Судом першої інстанції було встановлено, що здійснений позивачем розрахунок 3% річних за період з 18.04.2016 по 17.04.2019 в розмірі 539486,70 грн. є арифметично правильним. Стосовно нарахованих позивачем інфляційних втрат за період з 18.04.2016 по 17.04.2019 місцевий господарський суд зазначив, що позивачем помилково здійснено нарахування за квітень 2019, оскільки оплата заборгованості здійснена відповідачем 18.04.2019. Здійснивши власний розрахунок, Господарський суд Донецької області встановив, що розмір інфляційних втрат за період з травня 2016 по березень 2019 становить 2   200   720,21 грн.
Оскільки відповідач заявив суду першої інстанції про застосування строку позовної давності до вимог позивача, суд першої інстанції встановив, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних за період з 18.04.2016 по 16.07.2016.
Враховуючи обставини щодо пропуску позивачем строку позовної давності за вказаний період, місцевий господарський суд здійснив власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та стягнув з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 17.07.2016 по 17.04.2019 в розмірі 495237,99 грн. та інфляційні втрати за період з серпня 2016 по березень 2019 в розмірі 2217159,04 грн.

Відповідач  із вказаним  рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного  апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.
В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що він не отримував від позивача вимогу про сплату 3% річних та інфляційних втрат, а тому, відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, строк виконання зобов`язання з їх оплати не настав. Також відповідач вказує на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та стягнув з відповідача інфляційні втрати в порядку ст.625 Цивільного кодексу України, тоді як, в позові позивач просив стягнути збитки від інфляції. На думку відповідача, вимога про стягнення інфляційних втрат в порядку ст.625 Цивільного кодексу України не є тотожною вимозі про стягнення збитків від інфляції, оскільки для стягнення збитків позивач повинен був довести наявність складу цивільного правопорушення відповідно до ст.226 Господарського кодексу України. Крім того, як зазначає відповідач, під час відкриття провадження у цій справі місцевий господарський суд витребував у позивача документи, що підтверджують повноваження особи, яка засвідчила письмові докази, чим втрутився у процес змагальності сторін та надав оцінку доказам на стадії відкриття провадження у справі.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує та зазначає, зокрема, про те, що право позивача на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги, оскільки визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Позивач також зазначає, що предметом позову у цій справі не є стягнення збитків відповідно до ст.ст.224, 225 Господарського кодексу України, водночас, поняття «збитки від інфляції», «інфляційні втрати», «індекс інфляції» є тотожними поняттями. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача – без задоволення. 

Відповідач заявив суду клопотання від 28.05.2020, в якому просить суд: зупинити виконання оскаржуваного рішення суду до завершення перегляду справи в апеляційному порядку; зупинити дію наказу, виданого Господарським судом Донецької області  у справі №905/1318/19 до розгляду Господарським судом Донецької області заяви відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню; заборонити приймати до виконання наказ Господарського суду Донецької області від 27.02.2020  у справі №905/1318/19 до розгляду Господарським судом Донецької області заяви відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.
В клопотанні відповідач посилається на те, що Господарським судом Донецької області помилково видано наказ від 27.02.2020 у цій справі, оскільки рішення суду першої інстанції не набрало законної сили,  у зв`язку з чим, відповідач направив до Господарського суду Донецької області заяву про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню. Відповідач вважає, що до завершення апеляційного перегляду та повернення справи до суду першої інстанції, позивач має можливість пред`явити наказ до виконання, що призведе до безпідставного стягнення з відповідача грошових коштів, стосовно яких існує спір.

Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача, зазначає наступне. 
Відповідно до ч.5 ст.262 ГПК України, якщо апеляційна скарга подана з пропуском визначеного цим Кодексом строку, суд у випадку поновлення строку на апеляційне оскарження зупиняє дію оскаржуваного рішення в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Відповідачем при зверненні до суду з апеляційною скаргою було пропущено визначений ст.256 ГПК України строк на її подання та заявлено клопотання про поновлення такого строку.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.05.2020 у цій справі задоволено клопотання відповідача про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження.
Пунктом 5  резолютивної частини вказаної ухвали судом зупинено дію рішення Господарського суду донецької області  від 27.01.2020 у справі №905/1318/19.
Отже, судом апеляційної інстанції, на виконання ч.5 ст.262 ГПК України, зупинено дію оскаржуваного рішення до завершення апеляційного перегляду справи.
Відповідно ч.1 ст.38 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).
Таким чином, зупинення виконавчого провадження є способом захисту прав боржника в частині недопущення виконання рішення суду, яке оскаржується в апеляційному порядку.   
Господарським процесуальним кодексом України не передбачено вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій, про які просить відповідач, а саме, зупинення виконання оскаржуваного рішення, зупинення дії наказу та заборона приймати до виконання наказ.
Представник відповідача в судовому засіданні 09.07.2020, на запитання головуючого, пояснив, що не може послатися на норму процесуального права, яка передбачає дії суду, вказані ним у клопотанні  від 28.05.2020.
З огляду на наведене, судова колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного  апеляційного господарського суду встановила наступне.

З матеріалів  справи вбачається, що 05.02.2014 між ТОВ “Метінвест Інжиніринг” (замовник, відповідач) та ДП “УКРНТЦ “Енергосталь” (підрядник, позивач) укладено договір №214-18 (далі-договір) (а.с.11 т.1).
Відповідно до п.1.1 договору, замовник доручає, а підрядник зобов`язується власними силами та/або з залученням третіх осіб, на підставі наданого замовником завдання на проектування (Додаток №1) та вихідних даних (Додаток №2), виконати роботи з розробки техніко-економічного обґрунтування (ТЕО) та проекту (П) “реконструкція системи газоочистки агломашин №1-12 (зона спікання) і реконструкція застарілих систем газоочистки агломашин №7-12 (зона охолодження) ПАТ “ММК ім.Ілліча”, а замовник зобов`язується прийняти результат робіт та сплатити їх вартість (п. 1.1 договору).
Згідно п.1.2 договору, строк виконання робіт за договором визначається календарним планом виконання робіт (додаток №3 до договору).
Загальна вартість робіт за договором складає 9 996 930,00 грн., тому числі: розробка ТЕО загальною вартістю 3 998 772 грн. з ПДВ; розробка стадії “Проект” загальною вартістю 5 998 158 грн. з ПДВ (п.2.1. договору).
Здача приймання виконаних робіт оформлюється підписанням сторонами актів здачі-прийому виконаних робіт у відповідності до умов цього договору. Датою виконання робіт є дата підписання замовником здачі-прийому виконаних робіт (п. 4.1. договору).
Замовник здійснює оплату за цим договором шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок підрядника протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання сторонами відповідного акту здачі приймання виконаних робіт (п. 2.2. договору).
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2014 (п.10.1 договору).

Як свідчать матеріали справи, ДП “УКРНТЦ “Енергосталь” зверталося до Господарського суду Донецької області з позовом у іншій справі №905/2661/15 про стягнення з ТОВ «Метінвест інжиніринг» заборгованості  в розмірі 5   998   158 грн. за виконані роботи за договором підряду №214-18 від 05.02.2014.
Рішенням Господарського суду Донецької області  від 30.01.2019 у справі №905/2661/15 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «Метінвест інжиніринг» на користь ДП “УКРНТЦ “Енергосталь” заборгованість в розмірі   5   998   158 грн.  (а.с.66 т.1). 
З мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що судом досліджувалися обставини виконання позивачем та прийняття відповідачем робіт за договором № 214-18 від 05.02.2014: 
-з етапу №1 Розробка ТЕО “Реконструкція систем газоочистки агломашин №1-12 (зона спікання) і реконструкція застарілих систем газоочистки агломашин №7-12 (зона охолодження) ПАТ “ММК ім.Ілліча” на суму 3 998 772 грн.,
- з етапу № 2 Проект “Реконструкція систем газоочистки агломашин №1-12 (зона спікання) і реконструкція застарілих систем газоочистки агломашин №7-12 (зона охолодження) ПАТ “ММК ім.Ілліча” на суму 5 998 158 грн.
Вказаним рішенням  у справі №905/2661/15 встановлено обставину здійснення відповідачем оплати виконаних позивачем робіт з етапу №1 Розробка ТЕО “Реконструкція систем газоочистки агломашин №1-12 (зона спікання) і реконструкція застарілих систем газоочистки агломашин №7-12 (зона охолодження) ПАТ “ММК ім.Ілліча” на загальну суму 3 998 772 грн.
Водночас, у справі №905/2661/15 суд встановив факт невиконання відповідачем  зобов`язання з оплати виконаних позивачем робіт з етапу № 2 Проект “Реконструкція систем газоочистки агломашин №1-12 (зона спікання) і реконструкція застарілих систем газоочистки агломашин №7-12 (зона охолодження) ПАТ “ММК ім.Ілліча” на суму  5 998 158 грн.
Невиконання відповідачем свого обов`язку з оплати виконаних відповідачем робіт  стало підставою для стягнення з відповідача 5 998 158 грн. основного  боргу за рішенням Господарського суду Донецької області від 30.01.2019 у справі №905/2661/15.

Рішенням Господарського суду Донецької області  від 30.01.2019 у справі №905/2661/15 не оскаржувалося в апеляційному порядку, набрало законної сили та було виконано ТОВ “Метінвест Інжиніринг” 18.04.2019, що підтверджується банківською випискою АТ КБ «Приватбанк» з рахунку позивача (а.с.65 т.1).

Оскільки відповідач не своєчасно виконав грошові зобов`язання з оплати виконаних позивачем робіт,   позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період з 18.04.2016 по 17.04.2019 в розмірі 539486,70 грн. та інфляційні втрати за період з травня 2016 по квітень 2019 в розмірі 2279300,04 грн.

Судова колегія враховує наступне.
Згідно зі         статтею 610 Цивільного кодексу України       порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1         статті 612 Цивільного кодексу України).
Відповідно до   статті 625 Цивільного кодексу України       боржник, який прострочив виконання   грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).
Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою   статті 625 Цивільного кодексу України       сум.
Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку процентів річних та інфляційних втрат до повного виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, а також                  в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №914/1033/17, від 11.05.2018 у справі №914/1487/17.

З матеріалів справи вбачається, що у 2015 році відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати виконаних робіт за договором №214-18 від 05.02.2014 на суму 5 998 158 грн.
Вказані обставини встановлені рішенням господарського суду Донецької області від 31.01.2019 у справі №905/2661/15 та є преюдиціальними у цій справі, відповідно до ч.4   ст.75 ГПК України.
Зобов`язання з оплати виконано відповідачем 18.04.2019, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» з рахунку відповідача (а.с.65 т.1).
На вказану суму основного боргу позивач правомірно нарахував до стягнення 3% річних за період з 18.04.2016 по 17.04.2019 в розмірі 539486,70 грн. та інфляційні втрати за період з травня 2016 по квітень 2019 в розмірі 2279300,04 грн. на підставі       ч. 2   статті 625 Цивільного кодексу України.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем помилково здійснено нарахування за неповний місяць квітень 2019, оскільки оплата заборгованості здійснена відповідачем 18.04.2019.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений,                         помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення       починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж,       і за будь-який місяць (місяці),       у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. 
При цьому, якщо борг виникає з 1 по 15 день відповідного місяця, сума боргу індексується з врахуванням цього місяця, а якщо борг має  сплачуватися з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. 
Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.
Вказана правова позиція стосовно порядку нарахування інфляційних втрат викладена в постанові Верховного Суду від 14.01.2020 у справі №924/532/19.

З огляду на викладене та враховуючи, що відповідач погасив заборгованість 18.04.2019, позивачем правомірно нараховано відповідачу інфляційні втрати з урахуванням квітня 2019 року.
Разом із тим, відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржено.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу відповідача – без задоволення.
В судовому засіданні 16.06.2020 представник позивача пояснив, що погоджується з прийнятим місцевим господарським судом рішенням  та здійсненим судом розрахунком інфляційних втрат.
Відповідач в апеляційній скарзі не надав заперечень стосовно застосованого судом першої інстанції порядку нарахування інфляційних втрат.
Частиною 4 статті 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо  під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Судова колегія вважає, що судом першої інстанції не було порушено норми матеріального права, оскільки наведений вище порядок нарахування інфляційних втрат  визначений судовою практикою.
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для виходу за межі доводів  і вимог апеляційної скарги. 

Відповідач звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Заява міститься у відзиві на позовну заяву (а.с.128 т.1).

Відповідно до   статті 257 ЦК України   загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із   статтею 267 ЦК України   позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Частиною першою   статті 261 ЦК України   передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Судова колегія враховує, що закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
Аналогічна правова думка міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17.

Позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат 18.07.2019, що підтверджується штампом канцелярії суду.
Отже, останні три  роки до подання позову – це період з 17.07.2016 по 17.07.2019.
Судова колегія не враховує день подачі позовної заяви, аналогічно як і об`єднана палата Верховного суду при здійсненні розрахунку у наведеній вище  справі №922/4099/17.
Позивач нарахував відповідачу 3% річних за період з 18.04.2016 по 17.04.2019 та інфляційні втрати за період з травня 2016 по квітень 2019 (а.с.155 т.1).
Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 18.04.2016 по 16.07.2016, оскільки їх нарахування здійснено за межами трирічного строку, що передував подачі позову. 
Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних та інфляційні втрати  за період з  17.07.2016 по 17.04.2019 (день, що передував оплаті боргу). 
Враховуючи наведене, колегія суддів, здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою інформаційно-аналітичного центру «Ліга», погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 17.07.2016 по 17.04.2019 в розмірі 495237,99 грн. та інфляційних втрат за період з серпня 2016 по березень 2019  в розмірі 2   217   159,04 грн.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що він не отримував від позивача вимогу про сплату 3% річних та інфляційних втрат, а тому строк виконання зобов`язання з їх оплати не настав.
Судова колегія зазначає,  що  передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Обов`язок боржника зі сплати 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення письмової вимоги про таке стягнення (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.04.2019 у справі №910/6543/18). 
Крім того, досудове врегулювання спору є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Посилання відповідача на ст.530 Цивільного кодексу України є безпідставними, оскільки вказаною нормою врегульовано строк виконання зобов`язання, тоді як, ст.625 Цивільного кодексу України передбачає правові наслідки порушення грошового зобов`язання. 
Враховуючи наведене, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат  у разі порушення боржником грошового зобов`язання може бути реалізовано у будь-який момент, як шляхом досудового звернення, так і шляхом пред`явлення позову. 
За наведеного, доводи відповідача є безпідставними.  

В апеляційній скарзі відповідач  вказує на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та стягнув з відповідача інфляційні втрати в порядку ст.625 Цивільного кодексу України, тоді як, в позові позивач просив стягнути збитки від інфляції. На думку відповідача, вимога про стягнення інфляційних втрат в порядку ст.625 Цивільного кодексу України не є тотожною вимозі про стягнення збитків від інфляції, оскільки для стягнення збитків позивач повинен був довести наявність складу цивільного правопорушення відповідно до ст.226 Господарського кодексу України. 
Судова колегія зазначає, що предметом позову у цій справі є стягнення інфляційних втрат на підставі ст.625 Цивільного кодексу України.
Позивачем не заявлено вимог про стягнення збитків на підставі ст.224, 225 Господарського кодексу України.
При цьому, «інфляційні втрати» та «збитки від інфляції» є тотожними поняттями.
Отже, доводи відповідача ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, у зв`язку з чим, не приймаються судом. 

Також в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що  під час відкриття провадження у цій справі місцевий господарський суд ухвалою від 23.07.2019 витребував у позивача документи, що підтверджують повноваження особи, яка засвідчила письмові докази, чим втрутився у процес змагальності сторін та надав оцінку доказам на стадії відкриття провадження у справі.
Судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 174 ГПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Згідно ч.2 ст.164 ГПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
За положеннями ч.2, ч.4 ст.91 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. 
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 23.07.2019  у цій справі позовну заяву залишено без руху, зокрема, з тих підстав, що до позову не додано доказів на підтвердження повноважень особи, яка засвідчила додані до позову документи. Вказаною ухвалою позивачу було встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви.
Таким чином, суд першої інстанції, відповідно до вимог процесуального закону, перевірив відповідність позовної заяви положенням ст.162 та ст.164 ГПК України та встановивши, що її подано із порушеннями, залишив позов без руху, як це передбачено ч.1 ст.174 ГПК України. 
Відповідно до ч.2 ст.174 ГПК України, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
Отже, місцевий господарський суд, вказавши позивачу на необхідність надання суду доказів на підтвердження повноважень особи, яка засвідчила додані до позову документи,   діяв правомірно, відповідно до ч.2 ст.174 ГПК України.
Суд першої інстанції надав оцінку доданим до позову матеріалам виключно з приводу  належності їх оформлення відповідно до вимог ГПК України з метою встановлення наявності чи відсутності підстав для відкриття провадження у справі.
При цьому, судом не здійснювалася оцінка доданих до позову документів як доказів в обґрунтування позовних вимог.
Враховуючи наведене, доводи відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними та непідтвердженими. 

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального  і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 27.01.2020 року  у справі №905/1318/19 – без змін.
З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

У зв`язку із перебуванням судді Білецької А.М. на лікарняному, повний текст постанови підписано 16.07.2020.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282,  Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів 

 ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення 
Рішення господарського суду Донецької області від 27.01.2020 року  у справі №905/1318/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 16.07.2020р.

Головуючий суддя                                                                    О.Є. Медуниця

Суддя                                                                                           А.М. Білецька  

Суддя                                                                                           Н.В. Гребенюк