ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 р. 	Справа № 440/1705/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:                                        Бершова Г.Є.,
суддів:                                                            Катунова В.В., Ральченка І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.05.2020 по справі № 440/1705/20 (головуючий 1 інстанції Супрун Є.Б., повний текст складено 08.05.2020 року) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської обласної державної адміністрації  про скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської обласної державної адміністрації, в якому після доповнень та уточнень просить скасувати наказ відповідача від 25.03.2020 №30-о "Про зміну структури Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій" як такий, що суперечить ст. 53-4 Закону України "Про запобігання корупції" і порушує його трудові права, як викривача, а також його трудові та соціальні права, як інваліда армії ІІ групи, та стягнути на його користь моральну шкоду у сумі 40 000,00 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.05.2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на протиправність спірного наказу, яким ліквідовано відділ зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків Департаменту, посаду начальника в якому обіймає позивач, оскільки таким чином, на його думку, фактично відбувається примушування позивача до звільнення. Причини цього позивач пов`язує з його діяльністю в якості викривача, у зв`язку з чим вважає, що до нього мають застосовуватися гарантії, передбачені ст. 53-4 Закону України "Про запобігання корупції".
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)  справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як підтверджено матеріалами справи, на момент звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 обіймав посаду начальника відділу зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків, на яку він був переведений з посади заступника начальника управління - начальника відділу міжнародного співробітництва та залучення інвестицій управління інвестиційної політики, зовнішньоекономічної діяльності та міжнародного співробітництва Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської ОДА відповідно до наказу т.в.о. директора Департаменту від 06.02.2020 (а.с. 174-176).
17.01.2020 головою Полтавської ОДА було видано розпорядження №36 "Про упорядкування структури облдержадміністрації", яким затверджено перелік структурних підрозділів облдержадміністрації та їх граничну чисельність. При цьому штатну чисельність Департаменту скорочено з 58 до 44 штатних одиниць (а.с. 131- 134).
04.02.2020 головою Полтавської ОДА було видано розпорядження №69 "Про внесення змін до розпорядження голови облдержадміністрації від 17.01.2020 №36", яким Департаменту передано повноваження Департаменту соціального захисту населення Полтавської ОДА з питань праці, трудових відносин, зайнятості населення трудової міграції та соціального діалогу без збільшення кількості штатних одиниць (а.с. 136-138).
У зв`язку з цим, як стверджує відповідач, виникла необхідність перегляду структури Департаменту та внесення змін до неї.
У зв`язку зі змінами функціональних повноважень директором Департаменту 25.03.2020 був виданий наказ №30-о "Про зміну структури Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій", яким, зокрема, ліквідовувався відділ зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків та скорочувалися посади начальника відділу зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків - 1 посада і 3 посади головних спеціалістів відділу зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків. Зобов`язано відділ управління персоналом та правового забезпечення попередити працівників, посади яких скорочуються, про можливе наступне звільнення у зв`язку зі зміною структури Департаменту та про зміну істотних умов державної служби (а.с. 142-144).
На виконання даного наказу 25.03.2020 ОСОБА_1 вручено персональне попередження про наступне звільнення, з яким той ознайомився під підпис (а.с. 144-145).
Не погоджуючись із правомірністю наказу відповідача від 25.03.2020 №30-о, позивач звернувся до суду з даним позовом вимагаючи його скасування, оскільки вважає, що таким чином відбувається примушування його до звільнення із займаної посади.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що встановлені судом обставини правомочності відповідача на прийняття оспореного наказу та відсутність обставин, які свідчать про порушення трудових прав позивача, у ОСОБА_1 відсутнє порушене право, яке би потребувало судового захисту. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
У справах про оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суд, відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, перш за все має перевірити чи прийняте таке рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Як свідчить зміст спірного наказу він був прийнятий відповідно до Закону України "Про місцеві державні адміністрації", Закону України "Про державну службу", постанови Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 №179 "Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій" з урахуванням розпорядження голови облдержадміністрації від 17.01.2020 №36 "Про упорядкування структури облдержадміністрації" (зі змінами) в частині передачі повноважень з питань праці, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції та соціального діалогу від Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації до Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій облдержадміністрації.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій.
Згідно з абзацом 1 статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.
Так, 17.01.2020 видано розпорядження голови Полтавської обласної державної адміністрації №36 «Про упорядкування структури облдержадміністрації» (знаходиться в матеріалах справи), яким затверджено перелік структурних підрозділів облдержадміністрації та їх граничну чисельність, зокрема, штатна чисельність Департаменту була скорочена з 58 до 44 штатних одиниць.
Відповідно до пп. 12, 13, 14 п. 9 Положення про Департамент директор Департаменту:
- видає у межах своїх повноважень накази, організовує контроль за їх виконанням;
- подає на затвердження голові облдержадміністрації структуру Департаменту в межах визначеної граничної чисельності та фонду оплати праці його працівників;
- подає на затвердження голові облдержадміністрації проекти кошторису та штатного розпису Департаменту в межах визначеної граничної чисельності та фонду оплати праці його працівників.
04.02.2020 видано розпорядження голови Полтавської обласної державної адміністрації № 69          «Про внесення змін до розпорядження голови облдержадміністрації від 17.01.2020 № 36» (знаходиться в матеріалах справи), яким відповідачеві передано повноваження Департаменту соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації з питань праці, трудових відносин, зайнятості населення трудової міграції та соціального діалогу без збільшення кількості штатних одиниць. 
У зв`язку з цим виникла необхідність перегляду структури Департаменту та внесення змін до неї. Так, у зв`язку зі змінами функціональних повноважень, видано наказ Департаменту від 25.03.2020 № 30-о, яким, зокрема, ліквідовувався відділ зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків та скорочувалися посади начальника відділу зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків - 1 посада і 3 посади головних спеціалістів відділу зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків. 
З даним наказом позивач особисто ознайомився, що підтверджується його власноручним підписом на аркуші ознайомлення.
На виконання наказу відповідача, 25.03.2020 року ОСОБА_1 вручено персональне попередження про наступне звільнення (знаходиться в матеріалах справи), з яким він ознайомився та проставив власноручний підпис. Зауважень в усному та письмовому порядку від відповідача при ознайомленні з персональним попередженням не надходило.
Відповідно до частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» пропозиція державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком. 
Свої вимоги позивач обґрунтовує положеннями частини 1 статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до якої викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.
До негативних заходів також належать формально правомірні рішення і дії керівника або роботодавця, які носять вибірковий характер, зокрема, не застосовуються до інших працівників у подібних ситуаціях та/або не застосовувалися до працівника у подібних ситуаціях раніше.
Як вбачається зі змісту даної статті, викривача не може бути звільнено виключно у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону. 
Колегія суддів зазначає, що застосування даної норми є неможливим, так як наказ, законність якого оскаржується, видано з дотриманням норм чинного законодавства та з метою покращення ефективності роботи Департаменту, а не з метою примушення позивача до звільнення у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Тобто, необхідними умовами для набуття особою права на судовий захист є:
- безпосередня участь цієї особи (позивача у справі) в переданих на вирішення до адміністративного суду публічно-правових відносинах;
- володіння позивачем у цих відносинах певним обсягом прав;
- вчинення неправомірного зазіхання державою на ці права у спірних правовідносинах, внаслідок чого належні позивачеві права набувають ознак порушених.
Наявність усіх цих ознак у нерозривній сукупності є необхідною передумовою для одержання особою правового захисту та можливого застосування в подальшому державою заходів примусу на поновлення порушеного права шляхом прийняття адміністративним судом відповідного рішення.
У випадку ж коли рішення суб`єкта владних повноважень в цих відносинах не створюють для особи адміністративно-правових наслідків, то фактично має місце позов спрямований не на відновлення порушених прав, а на досягнення інших цілей, забезпечення яких не відповідає встановленим статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства.
Таким чином, особа може претендувати на захист своїх прав у судовому порядку лише в тому випадку, якщо вона є учасником відповідних відносин і в цих відносинах певним чином були порушені, невизнані або оспорені її права, свободи чи інтереси. В іншому випадку така особа не може бути носієм порушеного права, а отже вона не може бути суб`єктом права на судовий захист.
У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав і, у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення має тягнути за собою відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду, оскільки право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.10.2015 №21-2497а15 та від 27.10.2015 №21-3658а15.
ОСОБА_1 , заявляючи вимогу про скасування наказу відповідача, зазначив про порушення його трудових прав, однак доказів таких порушень не надав, а суд таких не виявив, у зв`язку з чим відсутні й обставини, які б породжували певні права чи обов`язки для позивача.
З огляду на вищезазначене, зокрема, встановлені судом обставини правомочності відповідача на прийняття оспореного наказу та відсутність обставин, які свідчать про порушення трудових прав позивача, у ОСОБА_1 відсутнє порушене право, яке би потребувало судового захисту.
У зв`язку з цим безпідставними посилання позивача на порушення відповідачем приписів статті 53-4 Закону України "Про запобігання корупції" є безпідставними, оскільки порушення трудових прав позивача, як вже встановлено судом, взагалі не відбулося, в тому числі й як викривача. 
Більш того, як стверджує сам позивач, практично весь 2019 рік він перебував на лікарняному. 14.11.2019 він надіслав голові ОДА звіт про свою антикорупційну діяльність протягом минулого року. 28.12.2019 вийшов з лікарняного і приступив до роботи.
Тобто, протягом майже всього 2019 року, який передував виходу на роботу, позивач ніякої трудової діяльності, в тому числі й антикорупційної, не здійснював з об`єктивних причин, що пов`язані з його лікуванням. Тому твердження позивача про порушення його прав як викривача, з огляду на цю об`єктивну обставину, суд визнає нічим не підтвердженим суб`єктивним судженням, яке не має ніякого зв`язку з дійсністю.
На підставі встановлених фактичних обставин справи та аналізу норм чинного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність рішення відповідача з одного боку та відсутність порушених прав позивача, які потребували б судового захисту, з іншого.
За відсутності підстав для задоволення основної вимоги позивача відсутні й підстави для задоволення похідної вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.05.2020 по справі № 440/1705/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Г.Є. Бершов 	
Судді	   	В.В. Катунов    І.М. Ральченко