Постанова
Іменем України
03 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 173/2747/18
провадження № 51-6198км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника
(в режимі відеоконференції)                   ОСОБА_6 ,
засудженого
(в режимі відеоконференції)                   ОСОБА_7 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040430000780, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Дніпровського Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки (ухвалою того ж суду від 03 жовтня 2018 року звільнення від відбування покарання скасовано),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вищевказаним вироком  ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 156 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років та на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року – до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, зарахування строку попереднього ув`язнення та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 15 серпня 2018 року близько 19:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння у будинку на  АДРЕСА_2 , з метою задоволення власної статевої пристрасті, застосовуючи силу, за обставин встановлених у вироку, вчинив розпусні дії з малолітньою ОСОБА_8 , спричинивши потерпілій легких тілесних ушкоджень у виді синця та саден.
Апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 – без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений, посилаючись на невинуватість, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК. Засуджений стверджує, що законний представник потерпілої та свідки оговорили його, що пов`язано небажанням повертати йому 1000 грн боргу. Зазначає, що на законного представника потерпілої чинився тиск під час допиту в суді, а малолітня потерпіла надала показання внаслідок умовлянь та обіцянок подарунків. Вважає, що письмові докази сфальсифіковані, а свідків сторони захисту суд не допитав. На думку засудженого кримінальне провадження у першій та апеляційній інстанціях розглянуто незаконним складом суду, оскільки ті ж судді розглядали питання про скасування його звільнення від відбування покарання за попереднім вироком. Стверджує, що апеляційний суд всупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК не розглянув клопотання про допит свідків сторони захисту та безпідставно відмовив у дослідженні відеозапису допиту потерпілої в місцевому суді. Крім того, в ухвалі невірно зазначена адреса його проживання, через що це судове рішення не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та захисник підтримали подану касаційну скаргу, а прокурор заперечував проти її задоволення, просив оскаржені судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається засуджений у касаційній скарзі, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК, місцевий суд дійшов відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Такі висновки місцевий суд обґрунтував показаннями, наданими в суді потерпілою ОСОБА_8 , її законним представником ОСОБА_9 , свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , даними протоколів слідчих дій, актами судово-медичних досліджень, висновками судово-медичних та молекулярно-генетичної експертиз та іншими письмовими доказами.
Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в сукупності – достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину і правильно кваліфікував дії останнього за ч. 2 ст. 156 КК.
При цьому місцевий суд, спростовуючи твердження сторони захисту, визнав показання потерпілої, її законного представника та свідків послідовними й такими, що узгоджуються між собою, не містять істотних суперечностей, і підстав не довіряти їм у суду першої інстанції не було. Суд визнав недостовірними показання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не вчиняв злочину, які спростовуються іншими дослідженими доказами.
Доводи засудженого про те, що на законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_9 чинився тиск, внаслідок чого вона повідомила суду, що дитина все вигадала, а потім змінила показання та оговорила обвинуваченого – безпідставні. Так, в судовому засіданні 22 листопада 2018 року ОСОБА_9 надала показання про відомі їй обставини вчинення злочину ОСОБА_7            (а.п. 28-30). В судовому засіданні 26 лютого 2019 року законний представник повідомила, що дитина все вигадала, однак на запитання головуючого про причину зміни показань зазначила, що так її примусила говорити свекруха, а насправді все було так, як вона розповіла суду перший раз (а.п. 67).
Допит судом малолітньої потерпілої проведений в судовому засіданні 16 квітня 2019 року із дотриманням вимог ст. 354 КПК за участі законного представника та психолога. З урахуванням положень ч. 4 вказаної статті допит проведений поза залом судового засідання в іншому приміщенні з використанням відеоконференції (а.п. 85-86). Надані потерпілою показання обґрунтовано покладені судом в основу вироку, вони узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні.
Доводи засудженого про те, що письмові докази були сфальсифіковані слідчим, є голослівними та нічим не підтверджені. Підстав для визнання доказів недопустимими у суду першої інстанції не було.
Твердження засудженого щодо не призначення відповідних судових експертиз (цитологічної, токсикологічної) не є слушними, оскільки відповідно до вимог ст. 433 КПК суд перевіряє правильність застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та другої інстанцій, а не слідчого.
Вивчення матеріалів кримінального провадження встановлено, що сторона захисту клопотань про призначення судово-медичних експертиз у судах попередніх інстанцій не заявляла.
Колегія суддів не вбачає порушень норми ст. 290 КПК, доводи сторони захисту в цій частині є неконкретними, не зазначено, які саме докази не були відкриті стороні захисту.
Щодо доводів засудженого про те, що місцевий суд порушив засади змагальності та не допитав свідків захисту, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими виходячи з нижченаведеного.
Дійсно, в судовому засіданні 29 листопада 2018 року захисник ОСОБА_12 , заявив клопотання про допит свідків сторони захисту, а суд задовольнив це клопотання та ухвалив рішення про зміну порядку дослідження доказів й допит свідків сторони захисту, які з`явилися в судове засідання.
Однак допитати єдиного свідка сторони захисту, який з`явився у вказане судове засідання – ОСОБА_13 не вдалося через її перебування у стані алкогольного сп`яніння (а.п. 40). При цьому 26 лютого 2019 року за клопотанням захисника ОСОБА_6 додатково була допитана законний представник потерпілої ОСОБА_9 (а.п. 67), а в повторному допитів свідка ОСОБА_11 суд обґрунтовано відмовив через те, що вказаний свідок був допитаний 29 листопада 2018 року, а захисник не обґрунтував необхідності проведення повторного допиту свідка. На допиті в суді інших свідків в подальшому протягом судового розгляду сторона захисту не наполягала та відповідних клопотань не заявляла.
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.
Журналом та аудіозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції підтверджено, що клопотань з відповідним обґрунтуванням про необхідність проведення допиту свідків сторони захисту в апеляційному суді остання не заявляла, а у клопотанні про повторне дослідження цим судом доказу – аудіо- відеозапису допиту потерпілої в місцевому суді 16 квітня 2019 року апеляційний суд підставно відмовив, оскільки сторона захисту не обґрунтувала, чому цей доказ був досліджений судом першої інстанції неповно чи з порушеннями. Отже, вимог ч. 3 ст. 404 КПК всупереч доводам ОСОБА_7 апеляційним судом не порушено.
Доводи касаційної скарги про наявність сумнівів у неупередженості суддів місцевого та апеляційного суду, які, на думку засудженого, не мали права розглядати кримінальне провадження щодо нього, оскільки 03 жовтня 2018 року суддя ОСОБА_14 прийняв рішення про скасування звільнення ОСОБА_7 , а колегія апеляційного суду у складі суддів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 після перегляду в апеляційному порядку залишила вказане рішення в силі, є необґрунтованими, а зазначена обставина не є такою, що виключає участь вказаних суддів у розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , оскільки не передбачена статтями 75, 76 КПК. Сторона захисту не заявляла відводів у ході судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій.
Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень ст. 405 КПК розглянув подані апеляційні скарги і дійшов правильного висновку, що вирок місцевого суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим. З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.
Місце проживання ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 встановлено в ході досудового розслідування зі слів останнього, зокрема під час затримання, що відображено у протоколі затримання (а.п. 132-133), характеристиці ОСОБА_7 з сільської ради (а.п. 136) інших письмових доказах та процесуальних документах (обвинувальний акт, судові рішення). Ця обставина ніяк не впливає на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень щодо ОСОБА_7 .
Колегія суддів вважає, що під час розгляду цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень норм процесуального права і правильно застосували норми матеріального закону. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а його касаційну скаргу – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                               ОСОБА_3