ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 609/1235/19	Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В. 	
Провадження № 22-ц/817/678/20 	Доповідач - Ходоровський М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Ходоровський М.В. 
суддів -  Бершадська Г. В., Шевчук Г. М., 
секретаря - Боднар Р.В. 
з участю - позивача ОСОБА_1 , представника
відповідача Добринь Я.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" на заочне рішення Шумського районного суду від 21 лютого 2020 року (головуючий суддя Ковтунович О.В., повний текст рішення складено 21 лютого 2020 року) у справі № 609/1235/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, - стягнення з відповідача 165607,19 грн. незаконно отриманих коштів (у зв`язку з нікчемністю договору лізингу); стягнення три проценти річних від простроченої суми за весь період, що становить на дату подання позову 10650,50 грн.; стягнення інфляційних збитків у розмірі 37413,60 грн. 
В обгрунтування позову зазначив, що 04 серпня 2016 року ним була підписана заява про приєднання до публічного договору №ТЕ00А 100000080 про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com.ua.
У відповідності до умов заяви, лізингоодержувач отримує предмет лізингу на 60 місяців (п. 14.1.2), вносить аванс у розмірі 45000,00 грн. (п. 14.1.7) та здійснює подальші щомісячні платежі у розмірі 5090,00 грн. (п.14.3) у період з 4 по 8 число кожного місяця (п. 14.1.4) на транзитний рахунок, відкритий у ПАТ КБ ПриватБанк (п. 14.1.5). 
Згідно додатку №1 до договору фінансового лізингу, який водночас є специфікацією та актом приймання-передачі, він 17.09.2016 року отримав у лізинг від ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» транспортний засіб марки Chery Tiggo, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 180000,00 грн. разом зі свідоцтвом про його реєстрацію та ключем.
Додатком №2 до договору фінансового лізингу був врегульований графік оплати та його складові, а саме: відшкодування вартості предмета лізингу, відсотки за користування предметом лізингу (що складає 24% річних), комісія за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу, відшкодування частини вартості страхування предмета лізингу.
Розраховуючи на настання юридичних наслідків щодо отримання предмету лізингу у власність, він намагався сплачувати у встановленому розмірі внески за користування автомобілем і поліпшував його особистим коштом. Загалом за період з вересня 2016 року по лютий 2019 року включно ним було сплачено Відповідачу на рахунок, відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк» 165607,19 грн.
Починаючи з другої половини 2018 року і по вересень 2019 року йому систематично почали надходити телефонні дзвінки від невідомого йому А-банку (так представлялись) і вимагали здійснювати лізингові платежі, оскільки, начебто відтепер вони є відповідальними по транзитному рахунку Відповідача. Жодного офіційного документу (чи бодай письмового документу) йому надано не було і він відмовився сплачувати платежі до цього банку, у зв`язку з чим появилися погрози про відібрання автомобіля. При передачі йому предмету лізингу, Відповідач відмовився укладати з ним договір лізингу нотаріально, мотивуючи це тим, що для них в цьому немає жодної потреби, про те кошти його за це взяв. Виплативши за автомобіль половину вартості, він з березня 2019 року припинив здійснювати оплату за предмет лізингу, оскільки цей договір є нікчемним в силу закону, так як неоформлений в установленому порядку договір лізингу, який між сторонами не укладався і не маючи нотаріально укладеного договору з Відповідачем, він б не зміг в подальшому здійснити перереєстрацію даного автомобіля на себе, як того вимагає Закон. 14.09.2019 року працівниками поліції у місті Луцьк автомобіль у нього було вилучено та не повернуто.
Заочним рішенням Шумського районного суду від 21 лютого 2020 року позов задоволено частково. Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнувши з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (місце знаходження: 49094, м. Дніпро вул. Набережна Перемоги, 32, код ЄДРПОУ 34410930) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошові кошти в сумі 165607,19 грн. (сто шістдесят п`ять тисяч шістсот сім грн. 19 коп.). В решті позову відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (місце знаходження: 49094, м. Дніпро вул. Набережна Перемоги, 32, код ЄДРПОУ 34410930) в дохід держави (ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, ЄДРПОУ 37993783, банк отримувач Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106) 1655 грн. 51коп. судового збору. 
В апеляційній скарзі ТОВ “Автокредит Плюс” просить заочне рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, згідно довідки, щодо розрахунку собівартості послуг з користування автомобілем win-code НОМЕР_4 за 35 місяців (з 01.10.2016 р. по 01.11.2019 р.) за користування автомобілем ОСОБА_1 мав сплатити на користь ТОВ Автокредит Плюс» 82 309,11 грн. Загальна сума грошових коштів за користування автомобілем, вираховується шляхом складання щомісячних платежів за користування, які зазначені в розділі «Плата за користуванням предмету лізингу». Враховуючи те, що лізинговий платіж включає в себе плату за користування предметом лізингу, тому суд, у разі застосування реституції, мав стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за недійсним договором, але за виключенням 82309,11 грн. які є платою за користуванням наймачем майном. Окрім цього зазначено, що позивач звернувся в суд після спливу позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, ухвалу суду залишити без змін посилаючись на те, що рішення суду відповідає вимогам закону.
У судовому засіданні представник ТОВ “Автокредит Плюс” апеляційну скаргу підтримав, позивач ОСОБА_1 її заперечив, вважає рішення суду законним.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Судом встановлено, що 04.08.2016р. позивач ОСОБА_1 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору №ТЕ00А!00000080 уклав з ТОВ "Автокредит Плюс" договір фінансового лізингу (далі - Договір) строком на 60 місяців, у відповідності до умов якого, лізингоодержувач отримує предмет лізингу на 60 місяців (п.14.1.2), вносить аванс у розмірі 45000,00 грн. (п.14.1.7) та здійснює подальші щомісячні платежі у розмірі 5090,00 грн. (п.14.3) у період з 4 по 8 число кожного місяця (п. 14.1.4) на транзитний рахунок, відкритий у ПАТ КБ ПриватБанк (п. 14.1.5).
Вказана заява містить тільки статтю 14 «Особливі умови» та статтю 15 «Юридичні адреси та підписи сторін».
Від імені лізингодавця наявна ксерокопія печатки і факсиміле підпису директора ТОВ «Автокредит Плюс» ОСОБА_2 , а також підпис представника лізингодавця ОСОБА_3 .
Проте вказана заява не містить умов про використання факсиміле, а також підтвердження повноважень представника ТОВ «Автокредит Плюс» Влага О.Я на підписання будь-яких угод від імені зазначеної юридичної особи та займаної посади.
Пунктами 14.1.3, 14.1.6 заяви про приєднання позивача до публічного договору визначено щомісячні платежі та порядок їх сплати, а саме: щомісячно згідно графіку та включають в себе комісію за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу в розмірі згідно додатку (графік лізингових платежів) та інші платежі: винагорода за проведення додаткового моніторингу предмету лізингу в розмірі, зазначеному в ст. 13.8 договору, винагорода за проведення моніторингу для отримання інформації про наявність або відсутність заборгованості щодо предмету лізингу при внесенні останнього платежу в строки та розмірі, зазначеними в ст. 6.2.21 договору на день внесення платежу; платежі по відшкодуванню лізингодавцю витрат, передбачених статтею 6.2.4 договору, які сплачуються в період сплати місяця, який слідує за місяцем, в якому лізингодавець здійснив витрати (пп. 14.1.6).
Страхування предмета лізингу: умови страхування зазначені в ст. 5 цього договору (п. 14.2).
Договорами страхування за цим договором згідно пп. 14.2.1 є: договір страхування цивільної відповідальності (пп. 14.2.1.1). 
Дата підписання заяви 04.08.2016р. (п. 14.4). 
Згідно додатку №1 до договору фінансового лізингу №ТЕ00А!00000080 від 04.08.2016 року (специфікація та акт приймання-передачі), позивач ОСОБА_1 17.09.2016 року отримав у лізинг від ТОВ «Автокредит Плюс» транспортний засіб марки Chery Tiggo, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 180000,00 грн, разом зі свідоцтвом про його реєстрацію та ключем. 
Розмір щомісячних платежів за договором визначений у додатку №2 (графік лізингових платежів) та становить 5090 грн.
На виконання умов договору на рахунок відповідача позивачем з 01 вересня 2016 року по 28 лютого 2019 року включно було сплачено 165607,19 грн.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, який підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, а оскільки сторони договору не дотрималися вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемний.
З таким висновком суду слід погодитись, виходячи з наступного.
Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
У частині першій статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Отже, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
Встановлено, що укладений між сторонами лізинговий договір містить положення, характері для договору найму транспортного засобу, укладеного із фізичною особою, тобто, на вказаний договір розповсюджує свою дію вимоги ЦК України, зокрема, в частині обов`язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи. Спірний договір укладено в простій письмовій формі і вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу №ТЕ00А!00000080 від 04.08.2016 року року не були дотримані.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що цей правочин вчинено з порушенням вимог статті 220, частини другої статті 799 ЦК України, а тому договір є нікчемним.
Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Крім того, статтею 216 ЦК України передбачені правові наслідки недійсності договору.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно вимог частини п`ятої статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
З врахуванням наведеного, зокрема що отриманий у лізинг від ТОВ «Автокредит Плюс» транспортний засіб марки Chery Tiggo, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у позивача вилучений, а сплачені позивачем відповідачу кошти в сумі 165607,19 грн. останнім позивачу не повернуті, суд правильно застосувавши двосторонню реституцію, стягнув в користь позивача 165607,19 грн.
Доводи в апеляційній скарзі про те, що лізинговий платіж включає в себе плату за користування предметом лізингу а тому суд, у разі застосування реституції, мав стягнути з відповідача грошові кошти, сплачені за недійсним договором, але за виключенням 82309,11 грн., які є платою за користуванням наймачем майном, є безпідставні, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у Постановах Верховного Суду.
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 р. у справі №288/383/15-ц (провадження №61-6009св18) зазначено, що: «у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. 
Не заслуговують на увагу також доводи в апеляційній скарзі про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки встановлено, що право на позов у нього виникло 14 вересня 2019 року, коли працівниками міліції у нього було вилучено транспортний засіб, що був предметом лізингу. 
Отже, доводи в апеляційній скарзі висновки суду не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність постановленого у справі рішення.
Оскільки місцевим судом повно та всебічно з”ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обгрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення а судове рішення без змін.
Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 

                                       ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" залишити без задоволення.
Заочне рішення Шумського районного суду від 21 лютого 2020 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторони в межах ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 вересня 2020 року. 

Головуючий 

Судді