Справа № 466/4345/19                                Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/2953/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.
Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.
Секретар Фейір К.О.
З участю: представника позивача-адвоката Галушка Г.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 466/4345/19 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2019 року ухваленого судом у складі судді Невойта П.С. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и в:

29 травня 2019 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 10 000 доларів США боргу в українській гривні за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення; 681,36 доларів- 3% річних в українській гривні за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення суду та судовий збір в розмірі 2 794,54 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 06.01.2017 року між ним та Корецьким укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 гроші в сумі 10 000 доларів США терміном на 30 днів.
ОСОБА_1 свого обов`язку за договором позики не виконав, кошти не повернув.
Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2019 рокупозов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 250 200,00 грн. заборгованості за договором позики від 06.01.2017 року, що за курсом НБУ становить 10000,00 доларів США, 3% річних за користування позикою в сумі 17047,63 грн., що за курсом НБУ становить 681,36 доларів США, а також судовий збір у розмірі 2794, 54 грн., всього - 270042, 17 грн.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 . Вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не надав їм належної оцінки, а відтак рішення є незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Зазначає, що судом не взято до уваги, що при укладені усного договору позики, відповідач повідомляв позивачу, що цільовим призначенням позики є здійснення інвестиції у нерухомість, а саме придбання квартири АДРЕСА_1 . Зважаючи на це, між сторонами існувала усна домовленість про те, що відповідач зобов`язується повернути позивачу кошти у розмірі 10 000,00 доларів США після продажу зазначеного об`єкту нерухомості або ж протягом 30 днів у разі виникнення у позивача форс-мажорних обставин. Проте, позивач не повідомляв відповідача про виникнення у нього форс - мажорних обставин ні до спливу 30 днів з моменту складення розписки, ні у письмовій вимозі про повернення позики від 10.05.2019 року.
Вважає помилковим твердження, що термін для повернення позики становить 30 днів з моменту укладення розписки, оскільки позивач усвідомлював, що продаж квартири, яка є об`єктом незавершеного будівництва, здійснити протягом 30 днів є неможливим. На думку апелянта, суд зробив необґрунтований висновок про те, що згідно з текстом Розписки повернення коштів після продажу квартири могло відбутися лише в тому випадку, якщо б така подія настала до спливу 30-денного терміну повернення позики.
Судом залишено поза увагою аргументи відповідача про те, що жодної вимоги від ОСОБА_2 про сплату боргу до нього не надходило, в тому числі вимоги від 10.05.2019 року. Крім того, суд першої інстанції, у порушення норм процесуального права не перевірив розрахунку 3% річних, наданого позивачем та не прийняв до уваги заяву від 20.06.2019 року про виклик та допит свідка ОСОБА_4 .
Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Від відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 надійшли заяви про відкладення справи, однак суд такі заяви відхилив, оскільки справа відкладалась неодноразово в тому числі і за заявами відповідача та його представника. 
Згідно з ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю - доповідача, заперечення на апеляційну скаргу –адвоката Галушка Г.М.,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає. 
Судом встановлені такі обставини.
06.01.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 гроші у сумі 10000 доларів США терміном на 30 днів у випадку форс-мажору (обговорюється сторонами окремо) або продажу квартири АДРЕСА_1 , що стверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи /а.с.12/.
Факт отримання грошей у борг ОСОБА_1 не заперечує, однак вважає, що строк на повернення коштів не настав, оскільки форс –мажорних обставин не виникло та продаж квартири АДРЕСА_1 не відбувся, а тому позов є передчасним. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Суд дійшов висновку, що кошти відповідач позичив на термін 30 днів та на час звернення позивача до суду ОСОБА_1 свого обов`язку за договором позики не виконав, кошти не повернув.
Крім цього, суд врахував вимоги статті 625 ЦК України, якою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з такими висновками суду. 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 213 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).
На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.
При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.
Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Статтею ст.526 ЦК України, серед іншого визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно ч.2 ст. 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.
Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати ( ст. 252 ЦК України).
Судом першої інстанції наведені обґрунтовані мотиви на спростування яких відповідач не надав жодних доказів, що кошти були позичені на тридцять днів у випадку форс-мажору( обговорюється сторонами окремо) або до продажу квартири АДРЕСА_1 ».
Розділовий сполучник сурядності «або» передає значення несумісності, чергування або взаємовиключення, тобто сторони даного правочину обумовили два випадки у яких настає строк повернення коштів: тридцять днів або до продажу квартири, залежно від того, що відбудеться швидше, закінчиться тридцятиденний строк чи буде здійснено продаж квартири. 
Зважаючи на те, що продаж квартири, яка в даний час знаходиться лише у стані будівництва, не є приватною власністю відповідача та залежить виключно від виконання ним взятих на себе зобов`язань спочатку на її придбання, а вже потім на продаж, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що права позивача підлягають захисту. Відтак подія «продаж квартири» в даному випадку не може бути взята за основу, оскільки немає гарантії, що вона неминуче настане.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що доданий до апеляційної скарги договір про внесення змін до попереднього договору купівлі – продажу посвідченого 11.01.2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківського Р.І. за реєстровим №9 є неналежним доказом, оскільки не містить інформації щодо предмету доказування у даній справі. 
Предметом доказування у цій справі є факт передачі позивачем та факт отримання відповідачем суми позики, строк виконання зобов`язанння та його порушення.
Оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги, висновків суду першої інстанції не спростовують. Суд вважає, що дії відповідача спрямовані на уникнення від виконання взятих на себе зобов`язань.
Щодо тверджень в апеляційній скарзі про те, що суд не перевірив розрахунку 3% річних, а обмежився лише взаємно суперечливими посиланнями на те, що підстав не брати його до уваги немає, суд апеляційної інстанції зазначає, що основним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, однак всупереч зазначеному принципу відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували зазначені розрахунки чи підтвердили їх неправильність, а також не надав власного розрахунку, а лише посилається на передчасність позову. 
Відповідно до ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з положеннями частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З урахуванням зазначених норм права та обставин справи, суд першої інстанції надавши оцінку доказам, а саме розписці від 06 січня 2017 року, вірно встановив, що відповідач не виконав взятого на себе грошового зобов`язання у зазначений строк за договором позики, а тому дійшов до правильного висновку про стягнення з суми боргу та 3 % річних.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд розглянув справу у відсутності відповідача, маючи інформацію, що він за кордоном є безпідставними, оскільки ст.58 ЦПК України передбачено право сторони на участь у справі через представника, чим відповідач і скористався уклавши договір про надання правничої допомоги з адвокатом Іськів І.З.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі відповідач.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 01 серпня 2019 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 21 липня 2020 року. 

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк