Справа № 159/5529/19 	Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю. 	
Провадження № 22-ц/802/465/20  Категорія: 63    	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
14 липня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,    
       суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,    
з участю:
секретаря судового засідання Савчук О.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_3  про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про зобов`язання до вчинення дій за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1  на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року,  
В С Т А Н О В И В:
       В вересні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та про зобов`язання до вчинення дій. Позовні вимоги позивача мотивовано тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . 03 березня 2008 року він зареєстрував відповідача у вказаній квартирі, а 28 серпня 2009 року зареєстрував шлюб з відповідачем, який рішенням Ковельського міськрайонного суду від 04 квітня 2012 року було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач продовжувала декілька років проживати в спірній квартирі, при цьому оплати за житлово-комунальні послуги не вносила взагалі. В травні 2016 року відповідач виселилась із спірної квартири, забрала всі свої речі і переселилась до свого співмешканця в смт. Ратне, а згодом - у квартиру АДРЕСА_3 , де проживає по даний час. Приблизно через місяць після виселення з квартири, відповідач, скориставшись тим, що замок на вхідних дверях ще не був замінений та маючи ключі, проникла до квартири і викрала у позивача оригінали документів на квартиру, в тому числі й правовстановлюючих, що підтверджується, на думку позивача, постановою старшого слідчого СВ Ковельського ВП ГУНП у Волинській області Виндюк К.В. від 30.06.2017 року.
Відповідач до теперішнього часу зареєстрована у вказаній квартирі, добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється, вищевказані документи незаконно утримує в себе.
Позивач вказує, що відповідно до рішення Апеляційного суду Волинської області від 19.05.2017 року та постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.09.2018 року, відповідач не є співвласником спірної квартири.
Таким чином, відповідач з травня 2016 року по час звернення до суду не проживає в квартирі позивача, її особистих речей в квартирі не має, в оплаті житлово-комунальних послуг вона участі не приймає, не є його членом сім`ї, позивач одружився вдруге.
Позивач вважає, що відповідач втратила право користування спірним житловим приміщенням, а тому просить суд: визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 повернути позивачу оригінали належних йому документів; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі сплаченого судового збору.
       Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та про зобов`язання до вчинення дій - відмовлено повністю.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позову, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу в даній справі не подавався.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про відсутність відповідачки у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, добровільне її виселення з даної квартири спростовуються дослідженими доказами, які свідчать про створення позивачем відповідачці перешкод у користуванні спірною квартирою.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та нормам процесуального та матеріального права.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Аналіз статей 71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За правилами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З обставин справи, встановлених судом першої інстанції, вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована в спірній квартирі.
Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 28.08.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 04 квітня 2012 року рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області було розірвано.
Відповідач ОСОБА_3 була зареєстрована в спірній квартирі з добровільної згоди позивача, однак з 2016 року не проживає в ній.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20.11.2017 року відмовлено повністю у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Постановою Апеляційного суду Волинської області від 25.01.2018 року зазначене рішення суду залишено без змін.
Як убачається із вказаного рішення, однією з підстав для відмови в позові стало те, що позивач ОСОБА_1 чинив перешкоди відповідачу ОСОБА_3 в користуванні спірною квартирою (змінив замки, проте дублікат відповідачу не надав; відповідач виселилась через неправомірну поведінку позивача (нанесення побоїв).
Таким чином, той факт, що позивач чинив перешкоди в користуванні квартирою в період з 2016 року до 25.01.2018 року, тобто по день набрання рішенням суду від 20.11.2017 року законної сили, встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому додатковому доказуванню не підлягає.
Судом встановлено, що в період з 25.01.2018 року по 25.09.2019 року (по день звернення позивача до суду з даним позовом), обставини в справі не зазнали жодних змін, оскільки позивач продовжує чинити відповідачу перешкоди в користуванні цим житлом, а відповідач залишила житло не з власної волі.
Позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач у вказаний період була вселена в квартиру, а потім з власної волі її залишила та протягом встановленого строку не проживала в ній без поважних причин. Не надано суду доказів й того, що позивач надав відповідачу ключі від нових замків квартири.
Крім цього, та обставина, що позивач продовжує чинити відповідачу перешкоди в користуванні житлом, підтверджується повідомленнями Ковельського відділу поліції Польчук Н. від 15.06.2019 року та від 22.08.2019 року.
Той факт, що відповідач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення (що не спростовано позивачем), підтверджує те, що відповідач не втратила інтересу до проживання в спірній квартирі.
Доводи позивача, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2016 року, відсутність особистих речей відповідача, не сплата комунальних послуг не доведені, оскільки відсутність речей відповідача в житловому приміщенні, в якому зареєстрована відповідач не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. Факт несплати комунальних платежів за квартиру не має наслідком позбавлення права користування нею.
Безпідставними є також твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 викрала документи на квартиру, оскільки будь-якими доказами вони не підтверджуються.
Порушення права власності з покликанням на ст. 391 ЦК України позивач ОСОБА_1 обґрунтовував саме реєстрацією відповідачки ОСОБА_2 у спірній квартирі, при цьому зазначаючи, що, будучи зареєстрованою, відповідачка без поважних причин не проживає у даній квартирі.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів. 
Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 , суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 липня 2020 року.

Головуючий 
Судді :