ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року	Львів	Справа № 260/1571/19 пров. № А/857/4094/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Носа С.П., Обрізка І.М.
з участю секретаря судового засідання:            Ігнатищ Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Мукачівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Луцовичем М.М., час ухвалення судового рішення 14 год 39 хв у м. Ужгороді, час складання повного тексту судового рішення 29 січня 2020 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в : 

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, зокрема, невиплату йому на день виключення зі списків особового складу частини (30.07.2019) грошової компенсації за не отримане речове майно та стягнути з відповідача на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.07.2019 по 30.09.2019 в сумі 31254,93 грн, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб (далі - ПДФО) відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 (далі - Порядок №44). 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Мукачівського прикордонного загону щодо не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні, зокрема, невиплату на день виключення зі списків особового складу частини (01.08.2019) грошової компенсації за не отримане речове майно та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.08.2019 по 29.09.2019 в сумі 29766,60 грн, з одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку №44. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Мукачівський прикордонний загін подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з даним позовом, оскільки підписав позов лише 01.11.2019, здавши його на пошту 04.11.2019. На адресу суду позов надійшов 06.11.2019, а виключення позивача зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення відбулось 01.08.2019, а фактичний остаточний розрахунок 30.09.2019. Одночасно зазначає, що згідно ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що грошова компенсація вартості за не отримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця та до виплат, які б належали позивачу при звільненні, а тому на суму належної компенсації не підлягає застосуванню положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.
Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом на посаді начальника групи пожежної безпеки відділу персоналу 27 прикордонного загону (1 категорії) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі – ЗРУ ДПС України).
15.07.2019 начальником 27 прикордонного загону (1 категорії) ЗРУ ДПС України внесено подання про звільнення з військової служби у запас підполковника ОСОБА_1 , де   зазначено підстави звільнення, зокрема, контракт про проходження військової служби в ДПС України від 27.03.2017 та рапорт ОСОБА_1 від 01.04.2019.
Відповідно до наказу начальника ЗРУ (І категорії) ДПС України №323-ОС від 19.07.2019, підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку контракту (п.п. «а» ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі – Закон №2232-XII).
У подальшому, наказом начальника 27 прикордонного загону ЗРУ ДПС України № 311-ОС від 30.07.2019, підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Мукачівського прикордонного загону. Остаточна дата закінчення проходження військової служби – 01.08.2019.
Згідно розрахункової відомості для виплати грошової компенсації за не отримане згідно з встановленими нормами речового забезпечення речового майна, загальна сума компенсації становить 42  385,31 грн (з них : ПДФО 18%   – 6  465,56 грн, норма – 35 919,75 грн).
30.07.2019 позивач звернувся з рапортом до начальника Мукачівського прикордонного загону, в якому вказав, що у замін грошової компенсації речове майно він отримувати не бажає, готовий отримати грошову компенсацію за не отримане речове майно.
Як встановлено судом першої інстанції, компенсація за не отримане речове майно була зарахована на картковий рахунок позивача 30.09.2019, що підтверджується випискою по банківському рахунку.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не передбачено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику усіх належних суд, а відтак вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення статей 116, 117 КЗпП України. Разом з тим, суд не погодився із сумою стягнення та датами з якої і по яку підлягає стягненню спірна сума, вказавши, що остаточною датою закінчення проходження військової служби позивача є 01.08.2019, а виплата компенсації була проведена 30.09.2019, а тому взявши до уваги архівні відомості з січня по вересень 2019 року щодо розміру грошового забезпечення, прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.08.2019 по 29.09.2019 в сумі 29766,60 грн, з одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку №44.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно ч.4 ст.9 цього Закону, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у ДПС України, затвердженого Указом Президента України №1115/2009 від 29.12.2009 (далі – Положення №1115/2009) передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Згідно ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Тобто, звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_2 зі списків особового складу військової частини було виключено 30.07.2019, а грошова компенсація за не отримане речове майно зарахована на його картковий рахунок лише 30.09.2019, що не заперечується сторонами.
Отже, станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно.
Не зважаючи на те, що спеціальним законодавством врегульовано основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, зокрема, правове становище осіб, які проходять військову службу у тому числі звільнення з військової служби, а також порядок та умови оплати праці (Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008 від 10.12.2008), проте не врегульовано порядок та умови виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку.
Важливо зазначити, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві, суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, відповідно до ч.6 ст.7 КАС України, суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.
Відповідно до ст.117 цього Кодексу, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.
При цьому, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
З урахуванням того, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати положення статей 116, 117 КЗпП України та застосувати їх до спірних правовідносин, які виникають під час звільнення зі служби в ДПС України.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач діяв не у спосіб, що визначений законами та Конституцією України, оскільки станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно.
Так, середній заробіток працівника згідно ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці», визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.
З особистих карток грошового забезпечення позивача за червень-липень 2019 роки видно, що йому нараховано та виплачено грошове забезпечення за червень 2019 року – 15428,84 грн та за липень 2019 року – 14834,35 грн. 
Отже, середньоденний заробіток позивача за червень-липень 2019 року складає 496,11 грн (30263,19 грн (15428,84 грн + 14834,35 грн) / 61 день).
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за не своєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за періоді з 01.08.2019 по 29.09.2019 в сумі 29766,60 грн (496,11 грн х 60 днів).
При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена в постанові від 31.05.2018 по справі №823/1023/16 та в постанові від 26.06.2019 по справі № 826/15235/16, яка згідно ч. 5 ст.242 КАС України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.
Пунктом 3 Порядку №44 (у редакції чинній станом на момент спірних правовідносин) передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням ПДФО у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Згідно п.4, 5 Порядку №44, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми ПДФО, утриманого з грошового забезпечення.
Отже, вимога позивача про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 вище вказаного Порядку підлягає до задоволення.
Колегія суддів не погоджується з доводами відповідача про те, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби зобов`язаний був отримати речове майно особистого користування відповідно до норм грошового забезпечення військовослужбовців речовим майном, оскільки ч.1 ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям надано право на речове забезпечення в натурі чи отримання грошової компенсації за не отримане речове майно.
Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про відсутність асигнувань на забезпечення військовослужбовців грошовою компенсацією за не отримане речове майно, оскільки згідно позиції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України», якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів відповідача), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Також, згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
На думку колегії суддів, вказаним вимогам процесуального закону оскаржуване рішення відповідає.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року по справі №260/1571/19 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повне судове рішення складено 01.07.2020.