ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 липня 2020 року           справа №200/5040/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В.,   розглянув   в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва  Клименка Романа Васильовича  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 р. (у повному обсязі складено  02 червня 2020 року у м. Слов`янськ) у справі  № 200/5040/20-а (головуючий І інстанції суддя Логойда Т.В.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва  Клименка Романа Васильовича,  третя особа -    Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Фінанс"  про визнання протиправними та скасування постанов,       

                                         ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22.05.2020 року звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Р.В. від 30.03.2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61670749; визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Р.В. від 30.03.2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, що була винесена у виконавчому провадженні № 61670749; визнати протиправною та скасувати постанову  приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Р.В. від 30.03.2020 року про арешт коштів боржника, що була винесена у виконавчому провадженні № 61670749 (а.с. 1-2, 42-43, 112).
Рішенням  Донецького окружного адміністративного суду від 2 червня 2020  року у справі № 200/5040/20-а  позов задоволено повністю.
Визнано протиправними та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича від 30 березня 2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 61670749, а також винесені в межах цього виконавчого провадження постанови від 30 березня 2020 року «Про стягнення з боржника основної винагороди», «Про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження», «Про арешт коштів боржника».
Вирішено питання судових витрат (а.с. 124-126).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій  просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що виконавчим документом - виконавчим написом № 158 від 11.02.2020 року, що виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мажугою В.Ю. встановлено, що місце реєстрації боржника - Донецька обл., м. Волноваха, а місце проживання - м. Київ, вул. Деревлянська, 8.
Ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Тобто, вищевказана норма є диспозитивною, згідно якої у стягувача є право вибору пред`явлення виконавчого документу або ж за місцем реєстрації або ж за місцем проживання боржника.
Чинною редакцією Закону України "Про виконавче провадження" не передбачено проведення виконавчих дій спрямованих на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження. 
Таким чином, апелянт вважає, що у приватного виконавця не було підстав для повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з пред`явленням не за місцем виконання. Тобто, оскаржена постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята без перевищення наданих повноважень та відповідає нормам Закону України "Про виконавче провадження".
Частиною 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця. Таким чином, на виконання вищезазначеної норми, приватним виконавцем було винесено про стягнення з боржника основної винагороди.
Під час відкриття виконавчого провадження було понесено мінімальні витрати виконавчого провадження в розмірі 300,00 грн., про що 30 березня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у відповідності до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень.
Апелянт посилається на норми ст. 48, 73 Закону України "Про виконавче провадження" та зазначає, що приватний виконавець постановою про накладення арешту на кошти боржника зазначив: "крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику".
Таким чином, наведеними законодавчими положеннями обмежено право  виконавця в частині накладення арешту на кошти боржника, звернення стягнення на які заборонено законом.
З урахуванням викладеного вважає, що оскаржені постанови прийняті у відповідності до норм чинного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог ч. 1  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича від 30 березня 2020 року на підставі виконавчого напису від 11 лютого 2020 року № 158, що виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, відкрито виконавче провадження ВП № 61670749 про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» заборгованості в розмірі 16 961,83 грн.  відкрито виконавче провадження, винесено також постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 300, 00 грн. та  про стягнення з боржника основної винагороди  у розмірі 1696, 18 грн. та постанову про арешт коштів боржника (а.с. 5-8).
Підставою для його відкриття стала заява стягувача від 16 березня 2020 року № 231/ПВ/20 про примусове виконання вказаного виконавчого напису, яким з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» стягнуто заборгованість у вказаній в сумі за кредитним договором від 25 березня 2013 року № 45101/0005XSGF (договір оформлений між позивачем та відкритим акціонерним товариством «Платинум Банк», правонаступником якого на підставі відповідного договору про відступлення прав вимоги є ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс»).
Спірним у даній справі є правомірність прийняття  відповідачем постанови   ВП № 61670749 про відкриття виконавчого провадження;   постанови  ВП № 61670749 від 30 березня 2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження;  постанови ВП № 61670749 від 30.03.2020 року про стягнення з боржника основної винагороди та постанови від 30.03.2020 року ВП №61670749 про арешт коштів боржника. 
Колегія суддів  не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо   задоволення  позовних вимог з огляду на наступне.
За визначенням статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону 1404-VIII  окреслено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Унормуванням пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII встановлено: підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема:  виконавчих написів нотаріусів.
За змістом пункту 7 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону 1404-VIII встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Приписами частини 1 п. 1  статті 26 Закону 1404-VIII передбачено, що  виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника (частина сьома статті 26 Закону 1404-VIII).
Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення  (частина перша статті 56 Закону 1404-VIII).
Частиною другою статті 56 Закону 1404-VIII передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі (частина третя статті 56 Закону 1404-VIII).
Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.
У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, у провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Такий арешт знімається, якщо протягом п`яти днів з дня його накладення стягувач не звернеться до суду про звернення стягнення на грошові кошти такої особи в порядку, встановленому процесуальним законом.
Як вже зазначалось раніше, виконавчим написом від 11 лютого 2020 року за № 158, вчиненим приватним нотаріусом  Київського міського нотаріального округу В.Ю. Мажугою, звернено стягнення з   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації:   АДРЕСА_1 ; місце проживання:   АДРЕСА_2 , яка є боржником за кредитним договором від 25 березня 2013 року № 45101/0005XSGF, укладеним з Публічним акціонерним товариством "Платинум Банк", правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 22 лютого 2018 року № 78 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Фінанс" (ідентифікаційний код 39508708, місцезнаходження: 04053, м. Київ, Шевченківськийй район, вул. Січових Стрільців, буд. 37-41), у розмірі простроченої кредитної заборгованості за період з 22 лютого 2018 року по 24 січня 2020 року в сумі 16461,83 грн. та плати за вчинення виконавчого напису нотаріусом в розмірі 500,00 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Фінанс". Загальна сума, що підлягає стягненню становить 16 961, 83 грн. (а.с. 14).
30 березня 2020 року стягувач - ТОВ  "Фінансова компанія "Сіті Фінанс"  звернувся до приватного виконавця з заявою   про примусове виконання рішення, в якій просило відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 158 від 11.02.2020 року про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 , коштів у розмірі 16 961, 83 грн.
В заяві про примусове виконання рішення Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Фінанс" вказало, що місцем проживання позивача є:  04119, Київська обл., м. Київ, вул. Деревлянська, 8 (а.с. 15).
Виконавчі дії згідно з частиною першою та другою статті 24 Закону № 1404 провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Стаття 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
За визначенням статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.
Місце проживання фізичної особи відповідно до статті 29 ЦК України - це житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина 6 статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.
З  кредитного договору   від 25 березня 2013 року №  45101/0005XSGF, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Платинум Банк" та   ОСОБА_1 , вбачається, що адресою реєстрації ОСОБА_1 є:  АДРЕСА_3. (а.с. 13).
Однак, з огляду на  норми Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце реєстрації не є підтвердженням того, що  особа постійно проживає за даною адресою.
Крім того, кредитний договір складений 25 березня 2013 року. Тобто, в період з 2013 по 2020 рік боржник міг змінити своє місце проживання.
Також  в матеріалах справи відсутні докази того, що саме на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження позивач проживала у м.  Волноваха. 
Суд апеляційної інстанції вказує, що Законом України "Про виконавче провадження" не передбачено проведення виконавчих дій спрямованих на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження.
Таким чином, оскільки до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Р.В. надійшов виконавчий документ - виконавчий напис № 158 від 11.02.2020 року, у якому зазначено, що боржник проживає у межах виконавчого округу м. Києва, у приватного виконавця не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з пред`явленням не за місцем виконання.
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції вважає, що постанова приватного виконавця від 30 березня 2020 року ВП № 61670749 про відкриття виконавчого провадження прийнята відповідно до норм Закону.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 511/1342/17, в якому зазначено:
"За таких обставин, враховуючи, що державний виконавець не має обов`язку перевіряти місцезнаходження боржника, що зазначив стягувач у виконавчому документі, не було підстав вважати, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання та повертати його стягувачу. Установивши, що дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження були вчинені відповідно до вимог частини першої статті 24 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець відкрив виконавче провадження за місцем проживання боржника, яке зазначив стягувач у заяві про відкриття провадження, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для скасування постанови. Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець не мав права приймати постанову про відкриття виконавчого провадження є безпідставні, оскільки право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби належить стягувачу".
Відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо винесення приватним виконавцем постанови про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:
1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;
2) авансового внеску стягувача;
3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частинами першою, другою, четвертою статті 27 Закону 1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга статті 27 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2475-VIII від 03.07.2018).
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Частина 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012  № 512/5 передбачає, що фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.
Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року № 554.
Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:
відкриття виконавчого провадження;
стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);
стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);
стягнення витрат виконавчого провадження;
закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу)
Таким чином, прийняття виконавцем постанови про понесення мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 300, 00 грн., про що 30.03.2020 року приватним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, відповідає чинним нормам.
Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (ч. 3 ст. 45 Закону).
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Таким чином, відповідачем на виконання вищезазначених вимог чинного законодавства України, було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди. 
Щодо правомірності винесення приватним виконавцем  постанови про арешт коштів боржника ВП № 61670749 від 30 березня 2020 року, суд зазначає наступне.
Статтею 48 Закону № 1404-VIII врегульовані питання порядку звернення стягнення на кошти та інше майно боржника. Так, частиною першою статті 48 Закону № 1404-VIII передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. 
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (абзац перший частини другої статті 48 Закону № 1404-VIII). 
Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.
У відповідності до ст. 73 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення не може бути звернено на такі виплати:
1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника;
2) компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням;
3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних;
4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю;
5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами;
6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини;
7) допомогу при усиновленні дитини;
8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування;
9) допомогу на дітей одиноким матерям;
10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом;
11) допомогу на лікування;
12) допомогу на поховання;
13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення;
14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.
П. 1.2 розділу 1 Наказу МФУ № 758 від 22.06.2012 року обумовлено, що рахунки із спеціальним режимом використання - рахунки, які відкриваються в Казначействі та його органах підприємствам, установам, організаціям для проведення розрахунків з надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, з погашення заборгованості перед державним бюджетом, з повернення бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів (позик), у тому числі залучених державою (Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними радами, міськими радами) або під державні (місцеві) гарантії, з електронного адміністрування податків, для сплати заборгованості за електроенергію, для зарахування депозитних коштів та небюджетні рахунки розпорядників бюджетних коштів.
Постановою від 30 березня 2020 року ВП № 61670749  накладено арешт на грошові кошти   ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 18958,01 грн. відповідно.  
Таким чином, приватний виконавець вказаною постановою визначив банківським установам, які виконують рішення виконавця, порядок виконання з урахуванням обмежень, визначених законодавством. 
Листом від 30 березня 2020 року №  20.1.0.0.0/7-200330/4869 Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" повідомило відповідача, що відповідно до глави 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2001 року № 22, арешт накладений в сумі 18958,01 UAH. На рахунках недостатньо коштів для виконання постанови про арешт коштів. Додатково повідомлено, що у разі вимоги державного виконавця накласти арешт на кошти, що обліковуються на рахунках № 2604, банк має відмовити у виконанні. Статтею 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів (далі - окремий рахунок), можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону. У разі вимоги державного виконавця накласти арешт на кошти, що обліковуються на рахунках 2606, банк має відмовити у виконанні. Рахунки у банку не обслуговуються (а.с. 103).
АТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомив листом від 03.04.2020 року, що направлена на адресу постанова-ухвала про арешт коштів боржника б/н від 30.03.2020 року ВП  № 61670749 прийнята до виконання, арешт накладено на кошти в межах суми 18958,01 грн. Залишок коштів недостатній для виконання постанови (а.с. 104).
Таким чином,  АТ КБ "ПриватБанк"  та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було прийнято постанову про арешт коштів боржника. Жодних документів з повідомленням про те, що кошти, які знаходяться на рахунку Боржника заборонено звертати стягнення від банківських установ, відсутні. 
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта стосовно того, що арештовані рахунки не є рахунком із спеціальним режимом використання.
Таким чином, постанова про арешт коштів боржника прийнята у відповідності до норм Закону.
У статті 19 Конституції України відбито, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. І відповідачем  доведено, що, приймаючи спірні постанови, він діяв правомірно.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статями  272, 287,  308,  311, 315, п. 2, 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
                                        
                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва  Клименка Романа Васильовича  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 р.    -  задовольнити.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 р.   у справі  № 200/5040/20-а  -  скасувати.
Прийняти нову постанову.
У задоволенні позовних вимог   ОСОБА_1  до  Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва  Клименка Романа Васильовича,  третя особа -      Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Фінанс"  про визнання протиправними та скасування постанов - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з  моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Повне судове рішення складено 8 липня 2020 року.         

Колегія суддів                                                                            Г.М. Міронова 

                                                                                                               Т.Г. Арабей 
                                                                                                                      
                                                                                                               І.В. Геращенко