КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
25 червня 2020 року                                                                                            місто Київ
Справа №760/26678/17
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В.,
Нежури В.А.,
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Белінського Павла Євгеновича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва, у складі судді Коробенка С.В., від 20 серпня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з наведеним з позовом.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01 грудня 2014 року між ПАТ «БМ Банк», ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , що діяв на підставі довіреності від 20 березня 2014 року, та фізичною особою-підприємцем (далі також ФОП) ОСОБА_2 , було укладено договір про передачу відступного і покладання виконання зобов`язання за договором поруки №3-2008DC-1 від 29 січня 2008 року. 
Згідно з даним договором, сторони дійшли згоди про припинення зобов`язань за договором поруки № 3-2008DC-1 від 29 січня 2008 року, що був укладений між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 для забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Холдингова компанія «Системні інвестиції» перед банком за договором відновлювальної кредитної лінії № 2008-3/DC від 29 січня 2008 року, за умови передання відповідачем банку грошових коштів в розмірі 5 300 000 грн.
Тим самим договором ОСОБА_1 поклала на ФОП ОСОБА_2 , виконання грошового зобов`язання перед банком в розмірі 5 300 000 гривень за договором поруки.
01 грудня 2014 року він, згідно п. 3 Договору про передачу відступного і покладання виконання зобов`язання, виконав покладене на нього відповідачем грошове зобов`язання перед банком в розмірі 5 300 000 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 12 від 01 грудня 2014 року, у зв`язку з чим набув право вимоги до відповідача на вказану суму.
Не зважаючи на свої зобов`язання, ОСОБА_1 не погасила заборгованість перед ним, у зв`язку з чим просив стягнути з неї на його користь вказану заборгованість в примусовому порядку.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 серпня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 5 300 000 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат. 
ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодилась та подала апеляційну скаргу. Просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказала на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та порушено норми процесуального права. Просила прийняти до розгляду зустрічний позов, викликати та допитати ОСОБА_3 , призначити по справі судово-почеркознавчу експертизу скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким визнати договір про передачу відступного і покладення виконання зобов`язання за договором поруки № 3-2008/DC-1від 29 січня 2008 року, що датований 01 грудня 2014 року, недійсним з моменту укладення та повністю відмовити у задоволені вимог первісного позову. 
Свій відзив на апеляційну скаргу подав ОСОБА_2 . Просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлене і матеріалами справи підтверджене таке.
01 грудня 2014 року між ПАТ «БМ Банк», ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладено договір про передачу відступного і покладення зобов`язання за договором поруки №3-2008/DC-1 від 29 січня 2008 року на іншу особу. 
Зазначений договір від імені ОСОБА_1 був укладений її представником - ОСОБА_3 , повноваження якого перевірені судом шляхом витребування копії довіреності, виданої 20 березня 2014 року на його ім`я ОСОБА_1 , та посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М.
Згідно з п. 2 договору, договір про передачу відступного і покладення зобов`язання за договором поруки №3-2008/DC-1 від 29 січня 2008 року, від 01 грудня 2014 року поручитель покладає на виконавця виконання грошового зобов`язання в розмірі 5 300 000 грн перед Банком за договором поруки.
За пунктом 3 цього договору виконавець зобов`язався виконати перед банком грошове зобов`язання, зазначене у п. 2 цього договору, протягом 1 банківського дня з моменту укладення цього договору шляхом перерахування грошових коштів на рахунок банку № 3739099, як погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 2008-3/DC-1 від 29 січня 2008 року.
Пунктом 7 Договору від 01 грудня 2014  року про передачу відступного сторонами погоджено, що у зв`язку з виконанням виконавцем зобов`язання, зазначеного у п.п. 2,3 цього договору виникає борг поручителя перед виконавцем в розмірі 5 300 000 грн.
Того ж дня, між ПАТ «БМ Банк», Товариством з обмеженою відповідальністю «Холдингова компанія «Системні інвестиції» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладено договір про порядок погашення заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії №2008-3/DC від 29 січня 2008 року.
Згідно з  пунктом 1 вказаним договором, сторони домовилися про те, що заборгованість (грошеве зобов`язання) боржника перед банком за кредитним договором в розмірі 13 767 095,19 грн погашається (припиняється) у встановленому договором порядку. 
Пунктом 1.1. договору встановлено, що заборгованості в розмірі 5 300 000 грн погашається відповідно до умов договору від 01 грудня 2014 року про передачу відступного і покладання виконання зобов`язання за договором поруки №3-2008/DC від 29 січня 2008 року на іншу особу, який укладено між Банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно до пункту 1.2. та 1.3. встановлено, після повного виконання ОСОБА_2 , грошового зобов`язання згідно договору від 01 грудня 2014 року про передачу відступного і покладання виконання зобов`язання за договором поруки № 3-2008/DC від 29 січня 2008 року на іншу особу банк зобов`язується припинити нарахування процентів та пені за кредитним договором на рахунок управлінського обліку, сторнувати нараховані за кредитним договором проценти на рахунок управлінського обліку та не стягувати їх з боржника. Після повного виконання ОСОБА_2 , грошового зобов`язання згідно договору від 01 грудня 2014 року про передачу відступного і покладання виконання зобов`язання за договором поруки № 3-2008/DC від 29 січня 2008 року на іншу особу залишок заборгованості (зобов`язань) боржника перед банком за кредитним договором погашається (припиняється) у повному обсязі після реалізації майна, що знаходиться в заставі/іпотеці банка згідно договору.  
Згідно з платіжним дорученням № 12 від 01 грудня 2014 року, фізична особа - підприємець ОСОБА_2 виконав свої зобов`язання та сплатив на користь АТ «БМ Банк» 5 300 000 гривень (а.с. 11). 
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Не зважаючи на заяви апелянта, належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позову нею суду не надано.
Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.
Всупереч твердженням апеляційної скарги, спірний договір, на підставі якого, у ОСОБА_1 виник борг перед фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 у визначеному районним судом розмірі, у встановленому порядку недійсним визнано не було.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду теж не спростовують і не свідчать про порушення судом норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства.
При цьому, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
В судовому рішенні у достатній мірі викладені мотиви, на яких воно базується, зауваження сторін «заслухані», тобто належним чином вивчені судом усі їх доводи та суд навів обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Отже, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника адвоката Белінського П.Є., на думку колегії суддів, слід залишити без задоволення, арішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 серпня 2019 року - без змін.
Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,
 П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника адвоката Белінського Павла Євгеновичазалишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови  виготовлений 26 червня 2020 року. 
 
Судді:                                                                                   С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,
 
В.А. Нежура